Copyright © Jaroslava Černá, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jaroslava Černá, 2016

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

www.alpress.cz

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

První elektronické vydání

ISBN 978-80-7543-267-4 (ePub)

ISBN 978-80-7543-268-1 (mobi)

Máme prince!

Vznešený den jeho zrození byl pro nás přeslavným dnem. Jeho příchod byl podobný vycházející jitřence, která zahání mlhu. Neboť právě tak zahnal tento novorozenec nerozhodnost, rozpaky, strach i marné naděje ze srdcí našich poddaných a přinesl nám dřívější pocit štěstí, jasnou důvěru a lásku.

Máme prince!

A v něm má být naše České království pevně zakotveno jako na mocné skále.

Vyprošujte tedy společnými modlitbami od božské prozřetelnosti, aby tomu, komu poskytla možnost se narodit, propůjčila i dlouhý věk a komu udělila život, aby mu dala i schopnosti vládnout…

Úryvek z osobního textu a proslovu císaře Karla IV.
při narození Václava

KAPITOLA 1

HRAD KARLŠTEJN,
31. PROSINCE 1386

Poslední den v roce, poslední den příběhu

Královna Johana se na svém loži zavrtěla. Ani lehké dráždivé zakašlání ji neprobralo z hlubokého spánku. Mohutný lovecký pes, ležící na hrubé kančí kožešině u nohou královské postele, pouze lehounce nadzvedl dlouhé levé ucho, po chvíli ho zase neslyšně složil na velkou hlavu.

Zvíře, věrné svému králi, nikdy nespalo tak hluboce jako jeho pán. Obzvlášť ne v tyto dny, kdy český a římský král Václav IV. pobýval v hlavním městě a pes se nemohl dočkat jeho návratu. Poznal zvuk kopyt pánova koně, sotva vjel na nádvoří hradu. Jeho kroky rozeznal už z chodeb v přízemí, kdy nikdo z lidí ještě nemohl slyšet vůbec nic. Lovecký chrt svého pána nadevše miloval a bez sebemenšího zaváhání by byl za něj položil život. Bez zaváhání byl také připraven svého velitele chránit před kýmkoliv a čímkoliv, co v něm vyvolalo pocit nebezpečí nebo ohrožení.

Pokud král trávil čas na Karlštejně, byli ti dva nerozlučnou dvojicí jak na lovu, tak při odpočinku v královských komnatách. Pes miloval hostiny stejně jako jeho pán. Věrně seděl nebo bez hnutí ležel pod stolem u Václavových nohou a neunikla mu jediná kost, jediné sousto, které mu obratně házel. Pokud byli ti dva spolu, nikdo se ve Václavově přítomnosti neodvážil zvýšit výhružně hlas nebo se krále snad jen dotknout, poplácat ho po rameni. V tu chvíli se v hloubce mohutného psího těla ozvalo tiché, varovné zamručení, které postupně přecházelo v hlasité a nebezpečné vrčení.

Král Václav byl ve společnosti svého oblíbeného psího ochránce v naprostém bezpečí.

Blížila se třetí hodina ranní. Dva ozbrojení muži na ochozu hradeb, zachumlaní do teplých ovčích kožichů, už se nemohli dočkat střídání stráží. Obyvatelé královského hradního sídla klidně spali, z hlubokých lesů se ozývaly pouze vzdálené zvuky zvěře na lovu. Někde ve věži zlověstně zahoukal sýček.

Nic z tlumených nočních zvuků ale nedoléhalo do ložnice královny Johanky. Pevně zavřenými okenicemi pronikl jen průvan, způsobený slabým, leč mrazivým větrem, přestože zima byla mírná.

A tento závan probudil v dohasínajícím ohni v krbu mírný plamínek, který se nad doutnajícími uhlíky v horkém popelu zachvěl, vzápětí ale zeslábl a zhasl. Královská ložnice se ponořila do téměř úplné tmy.

V té chvíli se konečně propadl do neklidného spánku také králův věrný přítel, mohutný lovecký pes. S velkou tlamou položenou na předních tlapách několikrát slabě zakňučel, protože stesk po pánovi ho neopouštěl ani ve snech.

Johana z polospánku povzdechla a pokusila se otevřít zalepené oči. Nejprve nevěděla, co ji to probudilo, pak si ale uvědomila nepříjemný tlak a došlo jí, že dokud neuleví močovému měchýři, znovu neusne.

Předklonila se z lože a začala šátrat po noční váze.

Pes ve spánku nastražil uši.

Nepohodlná poloha však královně nedovolila dosáhnout až na místo, kam potřebovala. Musela vstát, sklonit se zapátrat rukou pod postelí. „Konečně!“ vydechla a uchopila nočník levačkou. Když se ale chystala zvednout, nádoba se zachytila o hranu postele, ozvalo se cinknutí a než se královna stihla narovnat, nočník jí vyklouzl z ruky. Pes otevřel oči, přikrčil se a z jeho mohutné hrudi vycházelo varovné chrčení.

Za řinčení rozbíjející se noční vázy o kamenné dláždění podlahy se Johana napřímila, a přestože věděla, co se stalo, leknutím vykřikla. Zároveň jí vyletěly obě ruce nahoru. A v té neobvyklé poloze ztuhla, krve by se v ní nedořezal.

Vylekanému psovi u nohou postele svého pána se naježily chlupy a s doširoka otevřenýma očima se prudce odrazil a skočil po tom, co se náhle objevilo nad ložem a ohrozilo život jeho pána. V té chvíli si věrný pes neuvědomil, že jeho přítel je na míle daleko, zvířecí ochranitelský pud mu velel jediné: ochránit svého pána a velitele před jistým nebezpečím.

Johanka hrůzou nestačila ani vykřiknout. V té prokleté temnotě a úděsné chvíli byla přesvědčená, že se na ni řítí sám ďábel, přízrak, jehož útok se jí nevyhnutelně stane osudným.

Vzápětí ucítila na hrdle tesáky a tíha obrovského zvířete ji povalila na zem. Až když ji nesnesitelná bolest zbavovala vědomí, pochopila, co se stalo.

Cos mi to, Václave, udělal? proběhlo jí hlavou.

Tos mi to udělal zrovna ty, člověk, kterého jediného na světě jsem milovala navzdory všemu, cos mi dovolil poznat? Jak jsi jen mohl? Ty, který ses dokázal úplně otevřít a svěřit pouze mně, své manželce. Anebo musím zemřít právě pro tvá tajemství?

Johanka cítila, jak stisk tesáků na jejím hrdle povolil, a věděla, že teď ji čeká boj o holý život. Cítila, jak ji přemáhá únava, nesnesitelná bolest z ní vysává zbytky sil a vůle cokoliv udělat pro svou záchranu ji valem opouští.

Pes se olízl. Krev mu zachutnala. Znal tu chuť z lovů. Svého pána ochránil a těšil se na vděčnou pochvalu.

Královna Johanka se propadla do bezvědomí.

Na ochozu hradeb mocného a bezpečného královského hradu Karlštejna se konečně stráže dočkaly střídání. Tlumené kroky dozněly, noví bdělí strážci střežili noční klid.

Do ranního svítání té předposlední noci roku 1386 bylo ještě hodně, hodně daleko.

RÁNO

Johanku probírala ze spánku podobného mrákotám neschopnost se zhluboka nadechnout. Nedokázala otevřít oči, pouze vnímala, že pevně staženým hrdlem ztěžka a sípavě bojuje o sebemenší nadechnutí.

Snad mě ten noční přízrak už nikdy nepustí! prolétlo jí zděšeně hlavou.

V celém těle cítila nesmírnou únavu. Hrdlo měla jako v ohni a i nepatrný pohyb úst jí působil bolest.

„Zemřu?“ pokusila se zeptat postav stojících kolem svého lože, které nedokázala přes mlhu v očích rozeznat. Její otázce však nikdo z přítomných neporozuměl. Do strnulého ticha zazněla pouze jako zoufalý, nesrozumitelný šepot.

„Veličenstvo, nenamáhej se, máš zraněné hrdlo, musel jsem ti ho ovázat plátnem, proto se ti tak těžce dýchá,“ ozval se rozechvělý hlas lékaře, zatímco nejstarší komorná se posadila ke své královně a vzala ji za ruku.

„Jsem u tebe, má paní, neboj se… A také u tebe zůstanu.“ Stará žena se odhodlaně snažila královnu uklidnit, ujistit o své oddanosti, jenže náhle se prudce zvedla a vyběhla z ložnice.

Hned za dveřmi, v kruhu vyděšených sloužících, se hlasitě rozplakala.

„Bože na nebi, jak jen se něco takového mohlo stát?“ štkala zoufale. „Jak jen se takové rány zhojí? Jak bude naše paní jíst? Jak polykat, když sotva dýchá?“

Nikdo ze sloužících jí nedokázal odpovědět. Byli stejně vyděšení, sami potřebovali povzbudivá slova.

Komorná se otočila za zvukem otevírajících se dveří za zády. Vyšel z nich královnin lékař. Hlavu i pohled skloněný k zemi, opatrně za sebou zavíral. Poté se nesměle odvážil pohlédnout na shromážděné hradní služebnictvo.

„Pane Zbyšku, řekni, přežije naše dobrá královna tak strašná zranění?“ Žena visela na pevně semknutých rtech starého muže, z očí a vrásčitého obličeje se bála číst to, co sama tušila, ale nechtěla si připustit.

„Život naší královny Johanky je v rukou Božích,“ vydechl bezmocně lékař a šouravým krokem se vydal chodbou ke kuchyním.

„Musím ke své paní!“ Komorná si setřela z tváří slzy, odhodlaně vešla do ložnice a posadila se na lože. Budeš-li, naše královno, bojovat o život, pak budu s tebou, rozhodla se a stiskla Johance chladné prsty.

Zemře, nebo se ta strašná zranění zhojí? kladla si v duchu otázku.

Zemřu? kladla si v tichu své duše stejnou otázku i mladá česká královna. Čím jsem se provinila, Bože, že ke mně smrt musí přijít tak brzy a za tak krutých a nečekaných okolností? Vždyť jsem se tolik snažila být svému manželu Václavovi dobrou a poslušnou manželkou. Tak moc jsem ho chtěla poznat, abych ho mohla milovat takového, jaký je.

Bože, věř mi… Milovala jsem někoho, kdo nemiloval nikoho… Anebo snad to, co on sám cítil, byla láska? Pokud ano, pak má láska tisíce podob. Neznámých a nepoznaných podob, které snad nechápe ani ten, kdo se milovat snaží.

A česká královna Johana Bavorská se ponořila do vzpomínek. Do svých vlastních prožitků a také do útržků vyprávění, které se k ní během života s českým králem Václavem donesly a jež ona sama potřebovala vyslechnout, aby pochopila svého manžela, muže a panovníka. Musela znát pravdu, aby tak nevyzpytatelného člověka mohla milovat, přijmout ho takového, jaký opravdu je, bez podmínek a bez iluzí.

Kdy jen začala ta přetěžká životní cesta mého manžela a krále? položila si Johanka v duchu otázku a jako odpověď se jí vybavila zář v očích krále a císaře Karla IV., Václavova otce, když vyprávěl o nejšťastnějším okamžiku svého života…

KAPITOLA 2

CÍSAŘSKÉ HRADNÍ SÍDLO V NORIMBERKU,
26. ÚNORA 1361,
O DVACET PĚT LET DŘÍVE

V ložnici císařovny Anny Svidnické vládlo napětí. Zrychlený dech rodičky střídaly hluboké vzdechy, komorná nestíhala utírat kapky studeného potu na jejím čele.

O patro níž, v kruhu svých přátel, těžko ovládal netrpělivost český král a římský císař Karel IV.

„Konečně přišel den, na který celá země, půlka Evropy, tak netrpělivě čeká.“ Císař se snažil pronést slova slavnostně a hlasitě, ale hlas mu přesto selhal.

Nocí se ozval výkřik. Tlumený kameny ve zdech, krátký, zoufalý, vypovídající o bolesti, s níž matka přivádí na svět dítě, dolehl až k uším urozených pánů, kteří společně s císařem už od večerních hodin vyčkávali příchod královského potomka.

„Nalijte císaři vína, sic se té šťastné chvíle nedočká,“ pronesl jeden z vladařových společníků a pak sám netrpělivému nastávajícímu otci podal stříbrnou číši vykládanou rubíny, naplněnou až po okraj tekutinou stejné barvy.

„Cožpak se dá pochopit, co náš panovník prožívá?“ pronesl další šlechtic s úsměvem, protože s císařem už se rozumně promluvit nedalo. „Nikdo nemůže vědět, jaké to je, když s narozením vladařova potomka přichází tak rozhodující chvíle nejen pro něho, ale i pro země, kterým vládne. Vždyť může tolik ztratit…“ S úšklebkem pokrčil rameny.

„Přinejmenším svoji sebejistotu, naději a hlavně…, jak by se asi smířil s tím, že nebude mít následníka trůnu? Jen se podívejte, je napjatý k prasknutí. S narozením další dcery by se těžko smiřoval a taky by to mohl brát jako Boží trest.“

„Mlč, pane, a přestaň malovat čerta na zeď!“ okřikl pochybovače další z přítomných německých šlechticů. „Císařský potomek bude jistě do rána na světě a pak budeme svědky toho, jak jedno dítě dokáže měnit svět pouze tím, že se vůbec narodilo.“

Ten poslední, slabý výkřik vysílené císařovny už do sálu k vyčkávající společnosti nedolehl. Nepronikl ani za mohutné zdi norimberského hradu. Snad pouze král ho zaslechl, protože naslouchal srdcem více než ostatní a celou svou duší byl u své milované manželky Anny Svídnické.

Náhle prudce praštil pohárem o stůl a rázným krokem opustil síň i rozjařenou společnost. Vyběhl do patra, přešlápl u dveří ložnice své manželky, ale stisknout kliku nedokázal. Zatím nechtěl vědět, navíc bylo ještě brzy. Český král a římský císař Karel IV. potřeboval být sám. Sám se svým jediným přáním a Bohem.

Zároveň se zrychleným dechem matky pracující k porodu se přibližovala třetí hodina ranní.

***

„Bože! Požehnej nám princem, pokorně tě prosíme o následníka trůnu…“ šeptal král úpornou modlitbu, když konečně osaměl v malé soukromé modlitebně před jednoduchým vyřezávaným Kristem na kříži.

„Narodí se syn?“ Zvedl zastřený pohled do míst, kde viděl hlavu a tušil oči Ukřižovaného, ale s jeho pohledem se nesetkal.

„Já ti věřím,“ zašeptal po chvíli. „Copak ty sám jsi mi neukázal cestu k dalšímu manželství, když mě opustila moje drahá žena Anna Falcká? A ty sám nejlépe víš, jak to všechno tehdy bylo…“ Císař se ponořil do vzpomínek. Vzpomínek tak bolestných, že by tu dobu ze svého života nejraději vymazal. Ale cožpak to jde? Jak můžeme zapomenout na ránu v duši i srdci, když zůstává otevřená a krvácející? Jak a kdy se zahojí?

„Ó Bože, tys dal, tys i vzal…“ Císaři se přes pevně stisknutá víčka tlačily z očí pálivé slzy. Po chvíli si stejně našly cestu a lehce klouzaly po Karlových tvářích do pečlivě upraveného vousu. „Tak mě znáš pouze ty, Pane, pokorně plačícího a prosícího,“ pronesl Karel IV. se znatelnou výčitkou v třesoucím se hlase. „Vzal sis k sobě mého prvorozeného syna Václava a já jsem ti tehdy neporozuměl. Měl jsem s ním tolik plánů! Vždyť ty sám jsi mi ukázal cestu, jak ho učit vládnout a jak ho výhodně oženit, aby se naše území rozšířilo, země posílila a moc vzkvétala. To tys mi vnukl myšlenku, že vhodnou nevěstou pro dědice trůnu je Anna Svídnická.

A potom… Jak klikatou cestu osudu jsi mi připravil! Plnou nástrah a bolestí. Vzal jsi mi syna, sotva se naučil první kroky a vyslovil první slova. A za necelé dva roky jsi mi vzal i manželku s dítětem, které se chystala přivést na svět.“ Karel se odmlčel. Stará bolest se dnešní nadějné noci, v očekávání dalšího potomka, znovu probudila a strach z nečekaných událostí mu stáhl útroby i hrdlo.

„Bože,“ zašeptal stísněně, připravený Všemohoucího dál prosit, vysvětlovat a doufat.

„To, že jsem se nakonec já sám oženil s dívkou, kterou jsem měl vyhlédnutou pro svého syna, to přece byla nutnost. Jistě to tak mělo být, jinak by sis mého Václava neodvedl a mě tou myšlenkou neosvítil. Přivedls mi do cesty novou mladou dívku, tak krásnou, až se mi tehdy tajil dech, a dnes se o ni bojím, protože ji nadevše miluji. Její krásu, moudrost, mládí, které mě opět navrátilo životu a hlavně… její plodný klín. A díky našemu spojení se upevnily mé vztahy s uherským králem Ludvíkem, zároveň i s polským králem Kazimírem. Tolik pro mě moje malá Anna znamená, že jsem se smířil i s narozením dcery Elišky.“ Karel hluboce povzdechl. Potřeboval svému Bohu sdělit úplně všechno.

„A dnes, Pane!“ zvýšil hlas. „Pro dnešní den mám pouze jedno jediné přání hodno krále a císaře. Pokorně prosím o narození syna! Prince, který dá našemu životu smysl a kterého vychovám v Boží bázni jako následníka a dědice tůnu. To ti přísahám!“ Císaři se zlomil hlas.

„Vždyť stárnu a je nejvyšší čas, abych se dočkal syna, jemuž bych mohl jednou předat vládu,“ vysvětloval světci na kříži, ale především sám sobě. A v okamžiku, kdy si vladař uvědomil, že je mu opravdu už pětačtyřicet let a dávno není mladíkem, ozvalo se naléhavé klepání na dveře.

„Veličenstvo! Císařské Veličenstvo!“

Karel se pokřižoval, rychle vyskočil na nohy a rozběhl se ke dveřím.

„Bože, stůj při nás… Já ti věřím,“ zašeptal a odhodlaně stiskl kliku.

„Veličenstvo!“ Nejvyšší komoří císařského sídla padl před svým vladařem na koleno. „Narodil se chlapec!“ vypravil ze sebe se skloněnou hlavou, a než se nadechl, aby větu zopakoval a ujistil svého krále, že přání se stalo skutkem, byl Karel pryč. Chodbou doznívaly rázné kroky.

„Veličenstvo, snad ještě chvíli, kdybys…,“ pokusil se rozpačitý lékař zastavit spěchajícího císaře.

„Je zdravý? Opravdu se narodil syn?“ Novopečený otec potřeboval svého prince vidět. Neodradilo ho ani to, že novorozeně sotva omyli a ošetřili. Císař Karel IV. hleděl na ten zázrak, ujistil se, že syn dýchá, má drobné ruce i nohy, jen do očí mu ještě nemohl pohlédnout.

„Bůh nás vyslyšel, můj synu, můj drahý Václave,“ šeptal rozechvělým hlasem, a až když si novorozeně v zavinovačce mohl sám pochovat, konečně uvěřil svému neskonalému štěstí.

„Dalas mi ten největší dar.“ Karel se posadil ke své manželce císařovně Anně Svídnické na lože. „Splnilas všechny mé tajné a dlouho skrývané tužby, udělala jsi mě šťastným mužem.“ Vzal milovanou, dvaadvacetiletou manželku za ruku. Nevadilo mu, že únavou sotva udrží víčka otevřená, že jí vlasy ztmavly potem. Hleděl jí do očí a nenacházel slova. Až když se dívka lehce zachvěla vysílením, vzpamatoval se. „Udělám pro tebe cokoliv, teď ale, moje drahá, hlavně odpočívej. Já sám půjdu poděkovat za ten dar Bohu a zítra společně oznámíme celému světu radostnou novinu. Že já, český král a římský císař, jsem se dočkal syna a země, kterým vládnu, následníka trůnu.“

***

O MĚSÍC POZDĚJI

„Náš císař se raduje jako dítě, co konečně dostalo vytouženou hračku,“ poznamenal blahosklonně šlechtic Těma z Koldic k malé skupince českých pánů, kteří společně s ostatními přijali pozvání svého krále ke slavnostnímu křtu novorozeného Václava.

„A čemu se, Těmo, divíš?“ sklonil se mu k uchu Jošt z Rožmberka. „Vždyť se mu splnilo největší přání. Má syna a české země následníka trůnu.“

„Nemyslím, že zůstane pouze u dědice české koruny,“ pokýval hlavou další z Rožmberků, pan Oldřich. „Věřte mi, že náš císař Karel umete svému následníkovi cestu ke všem korunám, které po něm může zdědit nebo získat. Proč by se jinak snažil, aby se dítě narodilo v císařském sídle, v Norimberku?“

„A to víte, že dal svého syna vyvážit zlatem?“ přidal se ke skupince pan Zbyněk Zajíc.

„To vědí všichni!“ ušklíbl se Oldřich z Rožmberka. „Šestnáct hřiven ryzího zlata, stejně tak vážil novorozenec, poslal jako dar do Cách, korunovačního města římských králů. Proč asi?“ zvedl šlechtic významně obočí. „Už teď svému synovi potřebuje zajistit přízeň a dát najevo přání, aby jednou nastoupil na římský trůn.“

„Přání otce jsou znásobená radostí, kterou v něm narození dědice vyvolalo. Nedivme se tedy, pánové, copak my všichni nevíme, jak jsou mužští potomci pro každý šlechtický rod důležití? A pro vládnoucí Lucemburky to v této době platí dvojnásob. Vždyť tak schopného krále a císaře jsme léta neměli a jediné, co mu chybělo ke štěstí, byl syn. Teď ho konečně má,“ přidal se k hovoru Hašek ze Zvířetic, ale vzápětí se musel odmlčet.

Herold ohlásil příchod samotného císaře Karla IV.

Do velkého hodovního sálu vstoupil muž zářící štěstím. I když s mírně nachýlenými zády po zraněních, která utržil v turnajích i v boji, nesl hlavu hrdě vztyčenou a nešetřil úsměvy. Stejně hrdě přiváděl do čela hodovní tabule krásnou mladou ženu, císařovnu Annu Svídnickou.

„Činíme vás, pánové, trvalými účastníky naší radosti,“ začal císař slavnostní projev hlasem plným dojetí. „Dostali jsme od naší nejdražší manželky syna, zrozeného ve znamení šťastné hvězdy. Radujte se tedy společně s námi! Náš rod již nikdy nebude trpět nedostatkem budoucích králů. Narodí-li se syn, nechť je to k jeho slávě a poddaným ke štěstí.

Vyprošujte společnými modlitbami od božské prozřetelnosti, aby tomu, komu poskytla možnost se narodit, propůjčila i dlouhý věk, a komu udělila život, aby dala i schopnost vládnout.

Plesejte tedy všichni poddaní a celý český národ ať slaví k prospěchu našeho budoucího krále, protože nebesa konečně vyslyšela naše vroucí přání a císařovna, naše manželka, nám porodila dědice a následníka trůnu, vyprošeného od Hospodina. Máme prince!

Vznešený den jeho zrození byl pro nás přeslavným dnem, jeho příchod podobný vycházející jitřence, která zahání mlhu. Právě tak tento novorozenec zahnal strach, rozpaky i marné naděje ze srdcí našich poddaných a přinesl jim pocit štěstí, důvěru a lásku.

Konečně máme prince! A v něm bude naše České království pevně zakotveno jako na mocné skále.“

Řeč českého krále a císaře Karla IV. neměla konce. Oslavná slova a radost z narození dědice trůnu byla nekonečná.

„A proto jste byli, urození pánové, pozváni do císařského města a sídla, abyste se společně s námi radovali z jeho zrození a byli přítomní slavnostnímu křtu. Náš princ ponese hrdé jméno přemyslovských králů – Václav, toho jména čtvrtý.“

NORIMBERK,
CHRÁM SVATÉHO SEBALDA,
NEDĚLE, 11. DUBNA 1361

Skupina českých šlechticů mlčky sledovala okázalý křest novorozeněte.

Křtitel, sám pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic, na přání císaře požehnal princi za účasti arcibiskupa mohučského a kolínského. A dalších šest biskupů a pět opatů dodalo aktu na vznešenosti a důležitosti.

„Tak snad už se můžeme bavit a připíjet císařské rodině na zdraví, když si náš panovník zajistil boží přízeň na křtu syna i do světlé budoucnosti.“ Jošt Rožmberský pronesl ta slova unaveně, po dlouhé mši. A nebyl sám, kdo se těšil především na dlouhých osm dnů oslav, které císař slíbil všem, bez rozdílu stavu a urozenosti.

„Myslíš si, Jošte, že se budeš pouze bavit?“ usmál se na bratra starší Oldřich. „Jistě, čekají nás hody, turnaje a radovánky, ale jak znám našeho císaře, všechno má svůj důvod. Vždyť kdy jindy se sejde na společných oslavách tolik urozených hlav z různých zemí, církevních hodnostářů a vlivných přátel? Nejprve nechá všechny přítomné obdivovat říšské korunovační klenoty, které nechal přivézt z Karlštejna, a pak, až všechny zaslepí jejich leskem a naplní břicha vybranými lahůdkami, bude vydávat prohlášení, jednu listinu za druhou. Známe přece císařovu pracovitost a dnes, když má syna a novou chuť do života, to se bude snažit dvojnásob.“

„Má pro koho,“ přikývl Zbyněk Zajíc. „Uvidíme, jak dlouho to neuvěřitelné nadšení císaře z narození syna vydrží, vždyť už taky není žádný mladík.“

„To si povíme, až se náš panovník vrátí zpět do Prahy,“ poznamenal Oldřich z Rožmberka. „A že si na jeho příjezd budeme muset počkat, to je snad jasné. Z české kotliny má přece jen menší rozhled a vliv než z císařského sídla.“

KARLŠTEJN, 31. PROSINCE 1386

Poslední den v roce, poslední den příběhu

Císařovna Johana Bavorská, manželka českého krále Václava IV., bojovala o život.

Ve stavu podobnému hlubokému bezvědomí bloudila svým životem, ale nenacházela důvod, proč by měla zemřít, přestože cítila, že život z ní uniká každou vteřinou.

Nejprve se jí v mysli objevily ty nejživější vzpomínky, kdy se poprvé setkala se svým manželem, pak jejich sňatek, korunovace a první setkání v soukromí ložnice.

Více než tvář manžela a krále, se jí však vybavoval obličej tchána, krále a císaře Karla IV. Nikdy nikomu nezářil pohled podobným světlem naděje, když jí vyprávěl o nekončící radosti ze zrození syna, jeho korunovace a slibu Bohu, že on sám udělá pro svého syna všechno na světě, jen aby dobře a spravedlivě vládl svým poddaným.

A udělal jsi, náš drahý panovníku, pro svého syna a mého manžela možná více, než jsi měl, napadlo Johanku v hlubokém snu. A snad tam někde, v pýše a hrdosti otce nad dědicem trůnu, snad právě v té době bezbřehého okouzlení se začal odvíjet zvláštní osud dítěte, chlapce, kterému spadlo do klína všechno, co vybudoval jeho statečný a pracovitý otec. Možná právě tehdy se nitky osudu spojily, aby ukázaly císařskému otci a všem poddaným, že nikdy nemůžeme mít všechno, přestože si myslíme, že se nám všeho dostalo vrchovatě.

A útržky vyprávění císaře, činy a slova jeho další manželky Alžběty Pomořanské, arcibiskupa Arnošta z Pardubic, a především společné chvíle se samotným Václavem se Johance v duši propojily v příběh, který musela sama sobě a svému srdci převyprávět, aby pochopila chování svého manžela a dokázala mu odpustit.

Nebo snad potřebuji ulevit svému vlastnímu svědomí, abych mohla zemřít v míru a má duše směla opustit tento prapodivný svět? položila si Johana otázku a neznatelně se usmála. Opravdu je to tak snadné?

Kdo mě nabádá k cestě vzpomínkami zpět mým životem? A proč? Snad na té cestě poznání najdu pochopení a smíření. A jestli zemřu, a bude-li to vůle Boží, pak zde přece musí být nějaký smysl. Poznám smysl svého života v hodině své smrti?

Jak krátký je lidský život. A jak dlouhý okamžik umírání.

„Naše drahá paní jen hoří,“ povzdechla komorná a vyměnila Johaně chladivý obklad.

„Vypadá, jako by hluboce spala, a přesto se jí ve tváři zračí jakési pohnutky, snad sny, kterými ve spánku bloudí,“ pokrčila bezradně rameny a zahleděla se na lékaře, tichého muže, jehož neurčitý výraz nesvědčil vůbec o ničem. Nedával naději, ale také se v něm nezračila beznaděj. Jako by on jediný, starý a moudrý muž, dokázal pochopit, čím mladá a krásná císařovna prochází.

KAPITOLA 3

POLOVINA ČERVNA 1362

„Pane vévodo, jaký další postup navrhuješ?“ ptal se císař Karel svého spojence svídnického vévody Bolka, se kterým společně dorazili do Brna, aby jejich ochranné oddíly mohly bránit Moravu před vojskem uherského krále Ludvíka.

„Vaše císařské Veličenstvo,“ začal vévoda Bolek rozvážně. „Jestliže se chceme vyhnout prolévání krve a krutým bojům, pokusím se nejprve já sám vyjednat prostor pro dohody s uherským králem.“

„Souhlasím!“ Císaři se návrh hned zalíbil. „Budeš tedy vyslán do Trenčína. Já vyčkám v Brně. Předpokládám, že ani Ludvík po bojích netouží a dohodneme podmínky příměří.“

BRNO, O MĚSÍC POZDĚJI

„Veličenstvo!“ sklonil se Bolek Svídnický před císařem. „Uherský král je dohodám nakloněn a posílá k tobě své vyslance.“

„Budeme tedy jednat o příměří!“ Císaři se rozjasnila tvář. „Snad alespoň na nějakou dobu zažijeme chvíli klidu a můžeme se vrátit do hlavního města. Přinesls dobré zprávy, příteli,“ pochválil vévodu, ale v myšlenkách už byl jinde.

Karel se nemohl dočkat dne, kdy se situace na východní moravské hranici uklidní a on bude moct konečně spěchat do Prahy. Vždyť právě v těchto dnech by měl spatřit světlo světa jeho další potomek. Že to bude opět syn, o tom císař nepochyboval. A navíc, moc se těšil na svého prvorozeného syna Václava. Jak se mu asi daří? Jistě mu při návratu vyběhne naproti!

Moje drahá manželka… Karel se nejprve v obavách mírně zamračil, pak ale rozjasnil tvář. „Bůh je s námi,“ zašeptal s neotřesitelnou vírou. Je mladá a silná a až se vrátím, jistě mě přivítá s novorozeným synem v náruči.

Císař Karel v té chvíli pocítil v očích slzy dojetí.

Ještě pár dnů, moje milovaná, jen co uzavřu dohody s vyslanci uherského krále. Pak už budu, třeba dnem i nocí, štvát koně k domovu.

PRAHA, 11. ČERVENCE 1362

„Paní, vydrž! Neusínej a seber síly, dítě musí na svět!“ znělo zoufale a naléhavě ložnicí císařovny Anny.

„Bože na nebi, svatá bohorodičko, stůj při nás!“ šeptala královnina nejstarší komorná a důvěrnice. Žena z tónu lékařova hlasu pochopila, že je zle. Jistě, porod se táhne už druhý den, ale copak se to nestává? Jenže císařskému potomkovi se na svět opravdu nechtělo a Anna už ztratila všechny síly. Komorná měla co dělat, aby ji udržela při vědomí, a donutit ji vytlačit dítě na svět, to už byl přímo nadlidský úkol. S hrůzou se zadívala do bledé tváře rodičky, ze které vyprchala všechna vůle a síla.

„Pomohu jí!“ křikla na lékaře a ten kývl. „Rychle, jinak…“

A zoufalá žena přiložila dlaně na břicho císařovny. Stah přišel okamžitě. Ve stejné chvíli se celou silou své statné postavy pokusila dítě z lůna matky vytlačit. Vnímala pohyb dítěte, ale také věděla, že vysílená císařovna jí už nepomáhá.

„Je na světě,“ procedil lékař bez nadšení mezi zuby, protože hned poznal, že není všechno, jak má být. Dítě bylo celé modré a stejnou barvu měly najednou i rty ubohé císařovny.

„Je to syn! Paní, přivedlas na svět dalšího královského syna!“ křičela komorná a doufala, že Annu tou přešťastnou zprávou přivede k vědomí.

Nepřivedla.

Císařovna Anna Svídnická věděla lépe než všichni, kteří se ji snažili přivést k životu, že duše jejího syna je k ní pevně připoutaná a že společně opouštějí svět lidí. A v té chvíli pochopila, že je šťastnější než ti, které opouští.

Odpusť mi, můj pane, bolest, kterou ti způsobím…, byla její poslední myšlenka na manžela a krále Karla.

„Oba jsou už na pravdě Boží a nám nezbývá…“ Starý bělovlasý muž neovládl svou lítost a bolest a nad teď už pokojnou a uvolněnou tváří své panovnice a jejího novorozeného syna se hořce rozplakal.

„Bůh dal, Bůh vzal, budiž jim oběma země lehká,“ pronášel roztřeseným hlasem narychlo povolaný arcibiskup Arnošt z Pardubic, aby císařovně i novorozenému synovi v hodině života a smrti požehnal.

„Budiž nám útěchou, že nejsou hříchy, které bychom jim my, nebo snad Hospodin, měli odpouštět.“

Ložnicí císařovny Anny Svídnické se dlouhé hodiny nesl srdcervoucí pláč a tiché modlitby.

Kdo sdělí císaři zprávu ze všech nejhorší? přemítal v nitru arcibiskup Arnošt, když zvolna a unaveně odcházel od úmrtního lože své královny. Kdo se stane poslem špatných zpráv, když ten, komu jsou určeny, čeká jen ty nejpříznivější?

Kdo je připraven ranit svého dobrého krále a císaře na nejcitlivějším místě a jaká slova útěchy budou ta nejlepší?

„Žádná!“ Arcibiskup se zastavil u okna a zahleděl se na Město pražské. „Není slov, která by mohla zlehčit břímě ze všech nejbolestnější. Jediným lékem je čas,“ přemítal svatý muž tichým hlasem, protože sám pociťoval bolest i smutek. A jemu samotnému nezbylo nic jiného než sklonit hluboce hlavu, protože myšlenka na Boží nespravedlnost si sama našla cestu do jeho mysli. „Odpusť mi, Pane, že nevím…, nemohu pochopit tvůj záměr. Nevím, proč jsi tak rozhodl, a nevím, jak svému panovníkovi a příteli to břímě ulehčím.“

Arcibiskup Arnošt zvedl pohled, ale věže a střechy hlavního města pod Hradem mu splynuly v mlhu. A kdyby mohl v té chvíli vidět srdcem, spatřil by jezero plné vlastních slaných slzí.

„Nejen císař, ale i Pražané a všichni poddaní budou truchlit společně se svým panovníkem, protože ho milují. Všichni budou plakat pro jeho bolest a svoji krásnou mladou císařovnu, která měla žít, dělat manžela šťastným a rodit další potomky pro svoji zemi, rod Lucemburků i císařský trůn.“

O DVĚ HODINY POZDĚJI

„Co navrhuješ, pane kancléři, abychom udělali?“ ozvalo se do napjatého ticha malé pracovny Jana ze Středy, císařova kancléře. Arcibiskup Arnošt položil otázku bezbarvě, aniž by se v pohodlném křesle pohnul. Snad pouze jeho chladné prsty pevněji sevřely vyřezávané dřevo na područkách.

„Nemůžeme nechat císaře, aby se vrátil do hlavního města a nevěděl o tragických událostech,“ odpověděl po dlouhé chvíli kancléř.

Když Arnošt z Pardubic souhlasně přikývl, odvážil se Jan položit další otázku: „Ale kdo? Kdo se vydá císaři naproti a sdělí mu, že jeho manželka a syn…“

„Ptáš se, pane kancléři, kdo se odváží být poslem špatných…, těch nejhorších zpráv?“ Arcibiskup pokýval lehce hlavou. „Budu to já!“ Polkl a krátce dodal: „Císařův přítel, důvěrník a zpovědník.“

O ČTYŘI DNY POZDĚJI

Praha byla tichá.

Tiché a vyprahlé bylo i srdce českého krále Karla IV., když beze slova, bez jediného gesta z radostného návratu, mlčky projížděl ulicemi k Pražskému hradu.

Tam… Zvedl nepřítomný pohled. Tam někde nad městem, v chladu chrámu, na mě čeká moje manželka s novorozeným synem, abychom se mohli na věky rozloučit. Císař se musel ovládat, aby nevykřikl a nedal tak nedal průchod bolesti, která ho zavalila jako kalná voda, z níž nelze vybřednout. Cítil se jako raněné zvíře, jako špatně zasažený jelen, ze kterého pomalu odchází život a nikdo mu nemůže pomoci. Pouze lovec, ten, který ránu způsobil, ho může dorazit, aby se netrápil.

Pak tedy ty, Bože, rozhodni, jestli mohu tu nesnesitelnou zákeřnou ránu přežít, nebo jestli mohu žít dál, zaprosil Karel v duchu a pak se pokusil rozhlédnout kolem sebe.

Ulice lemovaly davy tichých Pražanů a císař pochopil, že ne ze zvědavosti, ale z lítosti přišli přivítat svého krále, dát mu najevo svoji účast. A v očích, do kterých se odvážil pohlédnout, viděl slzy, bolest i obdiv ke svému statečnému králi. Viděl v nich lásku k císařovně a pochopil, že není sám, kdo Annu miloval a komu bude navždy chybět.

„Jsou s tebou, můj pane,“ pronesl s nadějí arcibiskup, když na nádvoří Hradu vystoupil ze svého kočáru a Karel sesedl z koně. „Všichni s tebou soucítí a pomohou ti nést ten krutý úděl.“

„Pane Arnošte,“ konečně promluvil král, i když strnulý výraz na jeho tváři se nezměnil. „Poradím si s každým nepřítelem, protože chráním své země. Svoji manželku a syna jsem ale před zákeřným a skrytým nepřítelem ochránit nedokázal. Proč?

A ta hořkost, ta nespravedlnost nad smrtí krásné, oduševnělé a jemné bytosti mě snad udusí. Říkáš, že jsou se mnou Pražané a naši poddaní. Ale já, drahý příteli, já teď potřebuji být sám. Možná jste kolem mě, ale já se cítím velmi osamělý…“ Císaři se zachvěl hlas. Vyrazil nádvořím k bazilice svatého Víta, kde byly vystaveny ostatky jeho drahých, a arcibiskup se za ním otočil a zašeptal. „Bůh je s tebou…“

Karla v tichém chrámu vylekal zvuk vlastních kroků. Zpomalil a zaposlouchal se do ozvěny, kterou chůzí způsobil. Jak je zde prázdno… Zamířil k místu, kde v odkryté rakvi ležela jeho milovaná Anna společně s novorozeným synem.

Ten pohled ho srazil na kolena. A přesto neplakal. Hleděl na bílý obličej a tváří v tvář smrti ho náhle naplno zasáhla pouze jediná myšlenka. Václav! Můj a tvůj prvorozený syn Václav přece žije! Nikdy ti nepřestanu být vděčný, že díky tobě přišel na svět náš syn a dědic trůnu.

„A já ti, moje milovaná, přísahám, že pro našeho Václava udělám všechno, co mohu, dám mu lásku za nás oba, aby z něho byl jednou dobrý panovník. A začnu tím, že pro něho zajistím českou korunu a trůn! A pak mu budu pomáhat na cestě k vládě nad dalšími zeměmi a i k trůnu císařskému, to ti slibuji!“ pronesl rozechvělým, leč rozhodným hlasem.

Pak císař sklonil hlavu k modlitbě, protože to, co přísahal své manželce, sliboval Bohu a především sám sobě.

STEJNÝ DEN V PODVEČER

„Václave…“ Císař sotva pohnul rty. Při pohledu na sedmnáctiměsíční batole se mu sevřelo srdce. Nedokázal ze sebe dostat jediné další slovo. Chlapec se postavil na nejisté nohy, vyřezávaného koníka přitiskl na drobný hrudník a pak se vratkými krůčky rozběhl k otci, který mezitím poklekl a otevřel náruč.

Ve Václavově komnatě bylo v okamžiku prázdno. Chůvy i komorné vytušily císařův stav a dva vladaři, současný i ten budoucí, naráz osaměli.

Srdce otce přetékající bolestí i láskou objalo v duchu svého syna více než pevné paže. A v té chvíli se císař Karel konečně rozplakal. Nedokázal svému synovi říct, co cítí, ale jeho nitro křičelo: Budu tě milovat i za tvoji matku, ničeho se neobávej! To ty jsi zůstal jedinou pevnou jistotou mého života a důvodem mého dalšího žití. Pro tebe budu spravovat a rozšiřovat naše území, ty poneseš dál korunu českých králů. A přestože jsi rodem Lucemburk, věřím, že krev rodu Přemyslovců, horká a hrdá, povede tvé kroky k dobré vládě v českých zemích.

„O to se postarám,“ pronesl císař nahlas, když se mu nitro alespoň trochu uklidnilo a konečně mohl promluvit.

„Jsi přece můj syn!“ Vstal a v náruči zvedl Václava ze země.

„Tvojí babičkou byla velká česká a polská královna Eliška Přemyslovna. Ta vykonala pro české země svým sňatkem s Janem Lucemburským více než mnozí panovníci mečem a bojem. Byla velmi statečná a bohabojná, stejně jako ostatní čeští králové, jejichž krev koluje v tvých žilách. Jednou ti o nich budu vyprávět, abys mohl být hrdý na krále Václava II., velkého panovníka Přemysla Otakara II. a všechny své předky, po kterých zdědíš trůn a vládu.“

Malý Václav pohnutým řečem svého rozrušeného otce ani v nejmenším nerozuměl. Vystrašeně se zadíval na svého koníka, protože z otce cítil něco, co se mu ani trochu nelíbilo a vyvolávalo v něm touhu plakat.

Když se mu zkřivil obličej a vypadalo to, že už už propukne v pláč, zavolal císař chůvy.

„Musíš rychle dospět, budeme vládnout společně,“ zamumlal sám pro sebe už na odchodu do svých komnat. A najednou se v chůzi zastavil. Vždyť i já jsem byl v Čechách na přání matky pokřtěný jménem českých přemyslovských králů – Václav, vzpomněl si císař alespoň na své původní jméno, když už ostatní kruté vzpomínky z dětství vymazal čas. Pouze občas, když ho ve spánku zastihla noční můra, vracel se k němu pláč a křik matky, od které ho kdysi jeho vlastní otec Jan Lucemburský násilím oddělil. Dodnes ho ve snech dusí čadivý dým z loučí a vidí klenuté stropy sklepení někde na hradě Lokti, kde ho otec věznil a později nechal převézt na Křivoklát. Ten boj matky Elišky Přemyslovny s otcem nikdy nepochopil, jenže nakonec ocenil, že ho král poručil odvézt do Paříže, nechal překřtít na Karla IV. a věnoval mu veškerou péči, výchovu a vzdělání.

„Mě odloučil od matky otec, tebe krutý osud, můj synu, můj malý Václave.“ Císař v zamyšlení došel do své pracovny, pevně zavřel dveře a unaveně klesl do křesla. Alespoň ve vzpomínkách utekl ze současnosti, ze světa, který mu vzal to nejdražší.

O DVA TÝDNY POZDĚJI

„Další probdělá noc, Vaše císařské Veličenstvo?“ Arcibiskup Arnošt vstoupil do vladařovy ložnice a přejel pohledem nejdříve po nerozestlaném loži, pak po kamenné tváři svého krále. Karel nepromluvil.

„Naše císařovna a tvá manželka byla uložena do hrobky ve Svatovítské katedrále.“ Pan Arnošt rozpačitě přešlápl, pak složil spojené ruce na břiše a tiše pokračoval: „Všichni, Veličenstvo, jsou zarmouceni společně s tebou, ale nikdo z nich nemusí vládnout. Je nutné jít životem dál…“

Až teď císař zvedl pohled ke svému příteli, povzdechl a nepřítomně pronesl: „Musím pryč, pane Arnošte, potřebuji být sám. V nejbližších dnech odcestuji na Karlštejn. Snad tam, v tichu hlubokých lesů, najdu znovu klid po tvrdém zásahu osudu. Nemohu jinak. Jak mám dávat sílu a víru poddaným, když sám se cítím bez síly a bez víry?“

„Země i lid tě potřebují,“ pokýval hlavou arcibiskup.

„A já potřebuji najít zase sám sebe, zhojit tu ránu alespoň natolik, abych se zbavil té nejhorší bolesti.“

„Veličenstvo…“ Arcibiskup se s jemnou úklonou rozloučil. Znal svého císaře a přítele. Bude se pomalou chůzí toulat hlubokými lesy bez konce, aby pak mohl nasednout na svého koně a v tom největším trysku stíhat zvěř, lovit jeleny, dostat ze sebe všechno napětí a nespravedlnost světa.

Muž se při té představě usmál.

A potom náš k smrti unavený milovaný císař poklekne před ostatky svatých a velkým křížem v karlštejnské hradní kapli, aby opět hledal v srdci víru a naději.

Arcibiskup se zastavil. „Máš, můj příteli, velkou a hlubokou ránu plnou bolesti, ale také máš svého velkého Boha,“ pokýval mírně hlavou. Byl o pevnosti víry svého císaře přesvědčený a věřil v jeho uzdravení.

KAPITOLA 4

BŘEZEN 1363

„Pánové…“ Císař pokynul svým nejbližším poradcům a přátelům, aby se posadili.

Arcibiskup Arnošt, kancléř Jan ze Středy a Jan Očko z Vlašimi si znatelně oddechli. Císařův projasněný pohled i rázná a rozvážná gesta svědčila o jediném – vladař znovu našel svoji ztracenou rovnováhu a překonal těžkou ránu osudu. A další císařova slova jeho stav potvrdila.

„Než společně odejdeme podepsat důležité listiny týkající se nové vysoké říšské hodnosti norimberského purkrabího Fridricha, chci vám sdělit několik vlastních rozhodnutí. Ty, pane Arnošte, se ode dnešního dne budeš věnovat výchově mého syna a následníka trůnu. Do budoucnosti doporučuji pro jeho vzdělání povolat ke dvoru moudrého učence Francesca Petrarcu. Připrav tedy listiny k mému podpisu pro jeho pozvání do Prahy. Mému synovi, pánové, se dostane toho nejlepšího vzdělání a výchovy, aby byl připravený vládnout českým zemím a mohl jednou po mně převzít i korunu císaře.“

Arcibiskup Arnošt cítil, jak mu na tváři naskočil výraz údivu. Hned se ale ovládl a doufal, že si císař jeho překvapené reakce nepovšiml.

„A dále, pánové,“ pokračoval císař slavnostně, „náš prvorozený syn se bude co nejdříve účastnit všech důležitých jednání i sněmování společně se mnou. Chci, aby se učil naslouchat, porozumět obsahu diplomatických řečí a také na listiny přidával svůj vlastní podpis.“

Tentokrát se objevil na tvářích všech přítomných nestrojený údiv, a přestože nikdo nepromluvil, císař si všeobecného překvapení nemohl nepovšimnout.

„Tak jsem se rozhodl, pánové,“ pronesl s jistotou. „Jsem odhodlaný nechat schválit českou stavovskou obcí korunovaci našeho prince, aby nikdo nepochyboval o tom, kdo po mně převezme vládu.“

„Ještě v letošním roce?“ Arcibiskup nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„Ano, pane Arnošte, pokud možno do konce léta!“ Císař důrazně zvýšil hlas.

„Císařské Veličenstvo,“ promluvil arcibiskup rozvážně. „Jako tvůj přítel a rádce nepovažuji korunovaci dvouletého dítěte za vhodnou, vždyť je čas, můžeme vyčkat na dobu, kdy si budoucí český král bude sám uvědomovat, k čemu je předurčený a co slavnostní akt korunovace znamená. V tomto věku ještě nic nepochopí, nebude tedy ani schopný ocenit význam tak důležitého okamžiku.“

„Pane arcibiskupe, už jsem se rozhodl, nebudeme tedy o mých záměrech pochybovat.“ Císařovo rozhodnutí bylo pevné. „A ty sám, pane Arnošte, i kdyby se ti to nelíbilo, nasadíš na hlavu mého syna korunu českých králů, tak jak to přikazuje český korunovační řád. Tak to bude!“

V místnosti zavládlo napjaté ticho. Ale i kdyby císař připustil, že nikdo z jeho přátel a poradců s jeho rozhodnutím nesouhlasí, na věci by to nic nezměnilo.

„Nyní se odebereme do jednacího sálu, k podpisu listin na dědičné právo, hodnosti a pocty příslušející knížatům svaté Říše římské pro budoucího tchána našeho prince Václava. Naše diplomatické úsilí bude do budoucna směřovat pouze jedním směrem – vždy ku prospěchu mého syna a upevnění jeho moci.“

„Takže korunovace, nevěsta, zajištění moci, síly i slávy pro malé dítě, které nemá a nebude mít ponětí o tom, co se kolem něho děje a proč.“ Jan Očko z Vlašimi bručel přesně tak hlasitě, aby ho slyšel pouze pražský arcibiskup, ale natolik tlumeně, aby pochybovačná slova nedolehla k císaři spěchajícímu chodbou v čele svých poradců.

„Pane z Vlašimi, v tuto chvíli buďme vděčni Bohu, že se císař vzpamatoval a že je schopný zase pracovat, jednat a přemýšlet o budoucnosti.“ Arcibiskup si i navzdory rychlé chůzi složil ruce na břiše.

„Třebaže některá rozhodnutí týkající se Václava se zdají být nepromyšlená, zaslepená a přinejmenším…“

„Mlč, pane z Vlašimi,“ arcibiskup mírně zvýšil hlas. „Necháme císaře chvíli jednat a pak mu sdělíme své názory na náznaky v listech od opolského vévody Vladislava.“ Pan Arnošt se šibalsky usmál. „To už bude mít císař jiné starosti.“

KAPITOLA 5

KROMĚŘÍŽ, 9. KVĚTNA 1363

„Pánové, nadešel čas k dalšímu důležitému kroku v životě mém i mého syna.“ Císař se zahleděl na malého Václava, ale když viděl, jak mu hlava na slabém krčku padá na stůl a dítě usíná, usmál se a dal pokyn chůvám, aby prince uložily k spánku.

„Příměří s nevyzpytatelným Rudolfem Habsburským bylo úspěšně uzavřeno, můžeme tedy hned zítra vyrazit na cestu.“ Císař vydával příkazy jasně a stručně.

„Vy všichni budete po mém boku,“ oslovil své nejbližší přátele. „Cestou do Krakova se k nám ve Slezsku připojí opolský vévoda Vladislav, který, jak víte, má veliký podíl na vyjednávání o mém novém sňatku. Navíc je synovcem uherského krále Ludvíka a to spojenectví nám přinese do budoucna velké výhody.“

„Ne ovšem tak velké jako nový sňatek,“ poznamenal císařův kancléř Jan ze Středy spokojeně.

Císař se poznámce přítele chabě usmál a hlasitě pronesl: „O tom nemůže být pochyb. Vnučka polského krále Kazimíra je zárukou nového pevného spojenectví, jistých přátelství v budoucnosti a především…“ Císař se odmlčel.

„Veličenstvo, nikdo nepochybuje o nutnosti tvého nového sňatku a vhodnější nevěstu bys nenašel,“ pomohl příteli ve chvíli zaváhání arcibiskup Arnošt.

KRAKOV, 16. KVĚTNA 1363

„Nutíte mě do sňatku se sedmačtyřicetiletým starcem?“ Alžběta Pomořanská si na tu myšlenku pořád nemohla zvyknout. Nejen, že se má provdat, s tím by se smířit dokázala, ale spojit život se stárnoucím mužem, v tom je opravdu pouhá vypočítavost a prospěch celé královské rodiny.

„Vyčkej, dcero,“ chlácholil šestnáctiletou dívku otec, pomořanský vévoda Bogislav.

„Jednou nám budeš vděčná!“ Alžbětin dědeček a polský král Kazimír pronesl větu s jistotou, která nepřipouštěla další odpor. Také už se nechtěl se vzpurnou vnučkou dohadovat. Zvykne si, omlouval v duchu své záměry. A až v příštích okamžicích uvidí sebejistého moudrého muže a uvědomí si, s kým spojí svůj život, zvítězí její ctižádost a chytrost. Polský král se usmál pod vousy. Byl si svou věcí jistý.

„Připravíme tedy tvému nastávajícímu ženichovi to nejokázalejší přivítání,“ zdůraznil s úsměvem nevěstin dědeček.

„Jak by ne, když datum sňatku už jste stanovili a hosty z celé Evropy sezvali,“ pronesla rozhořčeně Alžběta.

„Budeš si, dítě, brát samotného císaře Karla IV., svatba musí být slavná. Nebude chybět uherský král Ludvík, dánský Waldemar, kyperský vladař Petr Lusignan, vévodové a biskupové z okolních zemí…“ Polský král se odmlčel, mlčela i Alžběta.

Co když se mu nebudu líbit? napadla ji v poslední chvíli, když už byl ohlášen císařův příjezd na královský hrad Wawel, myšlenka, kterou si doposud vůbec nepřipouštěla.

O hodinu později už Alžbětu Pomořanskou opustily všechny pochybnosti. Muži, kterému život vepsal do tváře moudrost, chuť do života i bolest, ona přidala náhlé okouzlení a nečekané štěstí. Jasně viděla, jak se mu rozzářil pohled, když se na ni poprvé zadíval.

„Ráda se stanu tvoji manželkou, můj pane, a s potěšením spojím svůj další život s tvým,“ byla první Alžbětina věta, když si byli budoucí manželé představeni.

„Má paní,“ jihl Karel, „jestli můžeš, odpusť mi, že jsem si v myšlenkách namlouval šestnáctiletou dívku. Nedokázal jsem si představit tvoji oduševnělou tvář a krásu. A musím říct, že působíš jako zralá a moudrá žena.“

Alžběta přimhouřila oči, ale co si myslela, nahlas neřekla. Věděla, že je na svůj věk neobyčejně vyspělá a jako žena působí na muže přitažlivě. Trochu si ale musela dávat pozor, aby ovládla ráznou a sebevědomou povahu, kterou zdědila po otci i dědovi.

21. KVĚTEN 1363

Dvouletý princ Václav seděl u velkolepé svatební tabule po otcově levici. Vyšňořený, ale unavený a znuděný zamračeně sledoval dění kolem sebe. Rozjařené společnosti se bál, v hlasitém hovoru a hluku mu nechutnala ani jeho oblíbená jídla. Nechápal otcův příkaz, proč musí sedět ve velkém sále, kde se mu ani trochu nelíbilo, když by mohl trávit čas v klidu ložnice a se svými hračkami.

Alžběta Pomořanská, teď už manželka českého krále a římského císaře s nechutí sledovala zamračený obličej dítěte. „Tvému synovi by možná více prospělo trochu klidu a odpočinek po tom celodenním shonu,“ poznamenala opatrně, ale manželova odpověď ji zarazila.

„Můj syn a následník trůnu je zvyklý účastnit se všech jednání i slavností společně se mnou. Tak to bylo a bude. Chci, aby si rychle osvojil všechny společenské povinnosti, poznal, jak důležitá je jeho přítomnost ve společnosti, a především, on sám musí vědět, jak moc je právě pro mě jeho přítomnost po mém boku důležitá.“

„Moudré rozhodnutí, můj pane,“ pronesla Alžběta sice s úsměvem, ale v rozporu s tím, co opravdu cítila. „Rozumím tvé snaze vychovávat syna jako následníka trůnu.“

Jen aby nám chlapec za stolem neusnul, pomyslela si trpce. A hlavně, aby mu ten unuděný výraz ze všeho, co se kolem něho děje a čemu nerozumí, nevydržel až do dospělosti.

„Máš o syna obavy?“ zeptala se vstřícně.

„Je jediným z mých milovaných a blízkých, kdo mi zůstal a kdo ponese dál koruny, které jsem získal,“ pronesl Karel odhodlaně, i když s náznakem smutku v hlase.

„Neobávej se, můj drahý,“ ujistila ho soucitně Alžběta. „Zbavím tě toho strachu a obav z budoucnosti. Věř mi, že ti porodím mnoho synů, abys mohl být klidný a věděl, že nikdy nezůstaneš sám a vždy bude někdo, kdo může po tobě převzít vládu.“

„Václav je můj prvorozený syn,“ promluvil Karel nečekaně pevně. „A já jsem přísahal, že mu dám všechno, co potřebuje, aby jednou dobře vládl. A navíc i lásku za jeho zesnulou matku.“

Alžběta vycítila v císařově odpovědi jakousi hluboce skrytou výhružku. Pochopila, že co se týká malého prince, bude Karel jako otec vždy neoblomný. Jen abys ho tou svoji láskou neudusil, pomyslela si trpce. Přehnaně pečlivý dozor a dohled přece ještě neznamená, že se dítě naučí vládnout. Na to potřebuje vlastní zkušenost při hře a soutěžení se stejně starými dětmi, a ne vysedávat ve společnosti dospělých, kterým zatím nemůže rozumět. Přehnaná péče a láska otce může být slepá, jenže je nedotknutelná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Václav IV..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.