E. T. A. Hoffmann
Noční kousky

Translation © Veronika Pragerová, Marie Krappmanová, Hanuš Karlach, 2016
Illustrations © Luboš Drtina, 2016
ISBN 978-80-7511-264-4 (epub)
ISBN 978-80-7511-263-7 (pdf)

Z německého originálu Die Nachtstücke
přeložili Veronika Pragerová, Marie Krappmanová
a Hanuš Karlach
Obálka, grafická úprava a výtvarný doprovod Luboš Drtina
Sazbu a epub připravil Karel Horák
Vydalo nakladatelství a vydavatelství
Volvox Globator
Štítného 17, 130 00 Praha 3
www.volvox.cz
jako 10. svazek edice Alrúna,
celkově jako svou 1075. publikaci
Vydání ve Volvox Globator první
Praha 2016

Adresa knihkupectví Volvox Globator
Štítného 16, 130 00 Praha 3-Žižkov

Pískoun

Dojista jste všichni zhola nesví, že jsem tak dlouho – tak dlouho nepsal. Matka má nejspíš zlost a Klára si asi myslí, že si tu žiju v samém hýření a docela a úplně zapomínám na svého spanilého anděla, i když se mi jeho obraz hluboko vtiskl do srdce i do mysli. – Ale tak to není; den co den, hodinu co hodinu na vás na všechny vzpomínám a v libých snech přívětivá postava mé spanilé Klárky přechází kolem a těma svýma jasnýma očima se na mě usmívá tak půvabně, jak se usmívávala, kdykoliv jsem k vám přišel. – Ach, jak bych asi dokázal psát vám s duchem natolik rozervaným, jaký mi až doposud vnášel do myšlenek jen zmatek! – Vmísilo se mi do života cosi strašlivého! – Chmurné předtuchy příšerného údělu, jaký mi hrozí, rozestírají se nade mnou jako černé stíny mračen, kterými nepronikne jediný přátelský paprsek slunce. – Teď bych Ti měl říci, co mě potkalo. Musím Ti to říci, to uznávám, jenže stačí, abych na to jen pomyslel, a už se cosi jak pominuté ve mně rozchechtá. – Ach, můj ze srdce milovaný Lothare! Jak to mám udělat, abys alespoň trochu vnímal, že to, co se mi před několika dny stalo, mohlo mě věru zcela nelítostně zahubit. Kdybys tak byl tady, to bys to mohl uvidět sám; a Ty mě teď jistě máš za nějakého pošetilého spiritistu. – Krátce a dobře ta strašlivá věc, co se mi stala, jejíž smrtící dojem se marně snažím zaplašit, není nic jiného než to, že před několika dny, totiž 30. října v poledne ve dvanáct hodin, vešel ke mně do jizby obchodník s tlakoměry a nabízel mi své zboží. Nekoupil jsem nic a pohrozil jsem mu, že ho shodím ze schodů, a tak odešel sám od sebe.

Tušíš, že téhle příhodě dávají jistou významnost jen vztahy dotýkající se pouze mne, takové, jaké zasahují hluboko do mého života, a že asi osoba onoho neblahého kramáře na mě jistě působí nepřátelsky. Tak tomu vskutku je. Silou mocí snažím se vzchopit a vyprávět Ti klidně a trpělivě ze svého raného mládí tolik, aby se Tvé svěží mysli jevilo ve výrazné představě všechno jasně a zřetelně. Už se chystám začít, vidím Tě, jak se směješ a říkáš Kláře: „To jsou pořádné dětinskosti!“ – Smějte se, prosím vás, vysmívejte se mi z celého srdce! – prosím vás velice! – Jenže Bože na nebesích! Vlasy mi vstávají, a jako kdybych vás úpěnlivě prosil, abyste se mi vysmívali, prosil vás šíleně zoufale jako Franz Moor Daniela. – Ale teď už k věci!

Vyjma u oběda vídali jsme, sourozenci a já, otce přes den jen málokdy. Nejspíš měl v zaměstnání hodně práce. Po večeři, která se podle dávného zvyku nosila na stůl už v sedm hodin, odešli jsme všichni, matka s námi, do otcovy pracovny a rozesadili se kolem kulatého stolu. Otec kouřil tabák a k tomu pil z velké sklenice pivo. Často nám vyprávěl hodně podivuhodných příběhů a vždycky se nad nimi tak rozhorlil, že mu pokaždé vyhasla dýmka; to jsem pak vždycky musel vyrukovat s hořícím papírem a zase mu ji zapálit, což byla pro mne vždycky hlavní zábava. Často nám ovšem rozdal obrázkové knížky, seděl beze slova a strnule v lenošce a vyfukoval husté obláčky dýmu, až jsme všichni málem pluli jak v mlze. Za takových večerů bývala matka velmi smutná, a jen odbily hodiny devět, pronesla: „Tak, děti! – na kutě! Na kutě! už jde pískoun, už ho vidím.“ Skutečně jsem pak pokaždé zaslechl, jak někdo těžkými pomalými kroky rachotivě stoupá po schodech; to určitě byl pískoun. Jednou mi to tlumené dupání a dusání připadlo zvláště strašidelné; zeptal jsem se matky, která nás odváděla z pracovny: „Je, mami! Kdo to vlastně je, ten zlý pískoun, co nás vždycky vyhání od tatínka? – jak vypadá?“ „Žádný pískoun neexistuje, milé dítě,“ odvětila matka, „když říkám pískoun jde, znamená to jenom, že jste ospalí a nemůžete udržet oči otevřené, jako by vám do nich někdo nasypal písek.“ – Matčina odpověď mě neuspokojila, ba v té mé dětské mysli se zrodila zřetelná myšlenka, že matka pískouna jen zapírá, abychom se ho nebáli, slyšel jsem ho přece, jak jde po schodech nahoru. Celý zvědavý, abych se něco dozvěděl o pískounovi a o jeho vztahu k nám dětem, zeptal jsem se nakonec staré ženy, která pečovala o nejmladší sestru, co že je to za mužského, ten pískoun. „No, Thanelku,“ opáčila, „ty to ještě nevíš? To je takový zlý mužský, ten přijde za dětmi, když nechtějí do postele, a chrstne jim plné hrsti písku do očí, až vyletí a dokrvava si odřou hlavu, pak je nahází do pytle a odnese je na půlměsíc ke krmení svých dětiček; ty tam sedí v hnízdě a mají křivé zobany jako sovy, těmi nezvedeným lidským dětičkám vyklovávají oči.“ – V mysli se mi začal rýsovat děsivý obraz krutého pískouna; jakmile se večer co večer blížilo po schodech to dusání, roztřásl jsem se strachem a hrůzou. Matka ze mne nevymámila víc než v slzách hlasitě vykoktávané: „Pískoun! Pískoun!“ To jsem vždycky pak utekl do ložnice a celou noc mě trýznil strašlivý pískounův zjev. – Už jsem byl dost starý na to, abych si domyslil, že to všechno s pískounem a s jeho hnízdem plným dětí na půlměsíci, tak jak mi o tom vyprávěla paní, co se o nás starala, není asi úplně pravda; ovšem pískoun i nadále byl pro mne strašidelný přízrak a hrůza a děs mě popadaly, kdykoliv jsem jej nejen slyšel, jak jde po schodech nahoru, ale i jak prudce rozráží dveře u otcovy jizby a vchází dovnitř. Někdy se dlouho nedostavil, pak zas přicházel častěji. Trvalo to celé roky a já si ne a ne zvyknout na to příšerné strašidlo, hrůzná představa pískouna mi v mysli nevybledala. Má obrazotvornost se stále naléhavěji ptala, jak asi pískoun s otcem obcuje; nepřekonatelný ostych mi bránil, abych se otce na to zeptal, ale vzmáhala se ve mně víc a víc touha, abych sám – sám vypátral to tajemství a bájeslovného pískouna uviděl. Pískoun mě zvábil ke všemu podivuhodnému, neobyčejnému, k věcem, které se člověku uhnízdí v mysli tak snadno už v dětství. Nebylo mi nic milejší než slyšet nebo číst hrůzné historky o skřítcích a čarodějnicích, o Palečcích a tak dál; ovšem na prvním místě byl vždycky pískoun, toho jsem co prapodivnou, ohyzdnou postavu křídou a uhlem kreslil po stolech, po skříních i po zdech. Když mi bylo deset, matka mě z dětské jizby přemístila do komůrky, která byla na chodbě nedaleko otcova pokoje. Pořád ještě jsme museli vždy rychle odejít, když se úderem deváté ozval ten neznámý. Ve své komůrce jsem vždy zaslechl, jak vchází k otci, a záhy nato mi připadalo, jako kdyby se po domě šířily jakési jemné, podivně vonící výpary. Spolu se zvědavostí rostla a rostla odvaha nějak se s pískounem už seznámit. Častokrát jsem se rychle vykradl z komůrky na chodbu, když matka přešla kolem, ale nedokázal jsem zachytit sluchem nic, protože pískoun byl pokaždé už za dveřmi v pokoji, když jsem došel až tam, kde bych ho měl určitě zahlédnout. Konečně, hnán neodolatelným puzením, odhodlal jsem se ukrýt přímo v otcově pokoji a na pískouna si počkat.

Jednoho večera otec mlčel, matka byla smutná a já z toho usoudil, že přijde pískoun; předstíral jsem proto velkou únavu, už před devátou jsem odešel z pokoje a schoval se v závětří těsně vedle dveří. Zavrzaly domovní dveře, kdosi šel průjezdem ke schodišti, zvolna, těžkým dunivým krokem. Matka se sourozenci rychle přešla kolem mne. Tiše – tiše jsem otevřel dveře do otcovy jizby. Otec jako obvykle seděl mlčky a strnule zády ke dveřím, nevšiml si mě; hbitě jsem byl uvnitř za závěsem, který byl zatažen před otevřenou skříní hned vedle dveří; ve skříni měl otec uloženy šaty. – Kroky duněly blíž – stále blíž – stále blíž – venku kdosi kašlal a šátral se a podivně bručel. Srdce mi bušilo strachy a očekáváním. – Těsně, docela těsně u dveří rázné dupnutí – prudký úder na kliku a dveře se rachotivě rozletí! – Vší mocí se vzchopím a opatrně vyhlédnu zpoza záclony. Uprostřed jizby před otcem stojí pískoun, jasná zář svic mu žhne do tváře! – Pískoun, ten strašlivý pískoun je starý advokát Coppelius, co u nás někdy bývá na oběd!

Ale ani ta nejpříšernější postava by ve mně nebudila hrůzu větší než právě Coppelius. – Představ si vysokého širokoplecího muže s neforemně tlustou hlavou, s okrově žlutým obličejem, s chomáči trčícího šedého obočí, zpod něhož se blýskají dvě nazelenalé pichlavé kočičí oči, veliký, silný nos strmící nad horním rtem. Křivá ústa se co chvíli špulí do uštěpačného chechtotu; to se pak na lících objeví dvě temně rudé skvrny, a zaťatými zuby se dere ven podivně syčivý zvuk. Coppelius vždycky přicházel v popelavě šedém kabátě staromódního střihu, ve stejné vestě a v právě takových kalhotách, k tomu nosíval ovšem černé punčochy a střevíce s malou peckovitou přezkou. Malá paruka jen taktak zakrývala temeno, ruličky kadeří vězely vysoko nad velkýma rudýma ušima a širá hlavní kštice trčela stranou šíje, takže bylo vidět stříbrnou přezku, která spínala nabíraný nákrčník. Vůbec byla celá ta postava odpudivá a ohyzdná; ale nám dětem se především hnusily jeho velké kloubnaté kosmaté pěsti, že jsme cítily odpor ke všemu, čeho se dotkly. Toho si všiml a od té chvíle bylo mu potěšením pod tou a onou záminkou dotknout se toho a onoho kousku koláče nebo nějakého sladkého ovoce, které nám matka tajně podstrčila na talíř, takže jsme ten pamlsek samým hnusem a odporem už nemohli jíst, ač jsme z toho měli oči celé uplakané. Stejně tak si počínal, kdykoliv nám otec ve svátek nalil sklínku sladkého vína. To pak Coppelius rychle přejel pěstí nad sklínkou anebo si sklínku dokonce přisunul k modrým rtům a zachechtal se málem ďábelsky, že smíme zlost dát najevo jen tichým vzlykáním. Říkával nám „malé šelmy“; když tu byl, nesměli jsme ze sebe vydat hlásku, a proklínali jsme toho ošklivého nenáviděného mužského, který nám bedlivě a s rozmyslem kazil i tu nejmenší radost. Matka odpudivého Coppelia zřejmě nenáviděla neméně než my; jen se totiž objevil, její veselá mysl, její jará bezstarostnost se rázem proměnily v tklivou, chmurnou vážnost. Otec se vůči němu choval, jako kdyby byl nějaká vyšší bytost, jejíž nezpůsoby je nutné strpět a již je třeba stůj co stůj udržovat v dobré náladě. Coppelius jen nenápadně naznačil, a už se vařily oblíbené pokrmy a podávala vzácná vína.

Když jsem teď Coppelia uviděl, vytanula mi v duši děsivá a strašná myšlenka, že zřejmě to není nikdo jiný než pískoun, jenže pískoun už pro mne nebyl tím strašidlem z pohádek na dobrou noc, který do sovího hnízda na půlměsíci nosí na krmení dětské oči – ne! – byl to ohyzdný přízračný zloduch, který všude, kam vkročí, přináší jen trápení, bídu a brzký, leč nepomíjející zmar.

Byl jsem jako přimrazený. Protože mi hrozilo, že mě objeví, a jak mi bylo až příliš zřejmé, tvrdě ztrestají, zastavil jsem se, jen hlavu jsem vystrčil zpoza závěsu a pilně poslouchal. Otec přijal Coppelia až obřadně. „Vzhůru! – Do díla!“ zahlaholil Coppelius chraptivě a skuhravě a odhodil kabát. Otec tiše a pomalu svlékl župan a jeden i druhý si oblékli dlouhé černé pláště. Kde je vzali, to jsem nepostřehl. Otec otevřel křídlové dveře u jedné skříně ve zdi; ale viděl jsem, že co jsem tak dlouho měl za skříň ve zdi, vlastně žádná skříň není, že je to jakási černá dutina a v ní stojí černá kamna. Coppelius k nim přikročil a z kamen praskavě vyšlehl modrý plamen. Ach Bože! – když se můj starý otec naklonil k ohni, vypadal najednou úplně jinak. Jakási hrozná křečovitá bolest jako kdyby jeho mírné poctivé rysy pokroutila tak, že se podobal ohyzdnému odpudivému ďáblovi. Podobal se Coppeliovi. Ten rozkomíhal žhavě rudé kleště a z hustého kouře jimi lovil světélkující kusy jakési hmoty a do nich pak pilně bušil. Připadalo mi, jako kdyby se objevovaly všude kolem lidské obličeje, ale bez očí – namísto nich hnusné černé díry. „Oči sem, oči sem!“ hlaholil Coppelius tlumeně a dunivě. Až jsem zaječel, jaký divý děs se mě prudce zmocnil, a z úkrytu jsem se rovnou zřítil na podlahu. „Ty malá šelmo! – Ty malá šelmo!“ zamečel Coppelius a zaskřípěl zuby – prudce mě zvedl a mrštil mnou na kamna, až mi plamen začínal ožehovat vlasy. „Teď máme oči – oči – jedny krásné dětské oči.“ Tohle zašeptal Coppelius a pěstmi vylovil z plamenů žhavě rudá zrna, která mi už už chrstl do očí. Ale otec zvedl ruce v úpěnlivé prosbě a vyhrkl: „Mistře! Mistře! Nech mému Nathanaelovi oči – nech mu je!“ Coppelius se ječivě zachechtal a houkl: „Tak ať si kluk oči nechá a ať si ve světě odfňuká svoje; my teď ovšem pořádně prozkoumáme mechanismus rukou a nohou.“ A drsně mě popadl, až klouby zapraštěly, a odšrouboval mi ruce a nohy a přiložil je hned tady, hned tam k tělu. „…ony se venkoncem nikam pořádně nehodí, tak dobře, dáme je, jak byly! Ten dědek tomu rozuměl!“ sykal a ševelil Coppelius; ale kolem mne všechno černalo a temnělo, všemi nervy a údy projela mi náhlá křeč – už jsem nic necítil. Po tváři mi přejelo něžné vřelé dechnutí, probudil jsem se jako z nějakého smrtelného spánku; nade mnou se skláněla matka. „Je pískoun ještě tady?“ vypravil jsem ze sebe. „Ne, milé dítě, ten už je dlouho, dlouho pryč, ten už ti neublíží!“ – promluvila matka a líbala a laskala miláčka, kterého si vydobyla zpátky.

Co bych Tě unavoval, rozmilý Lothare! Co bych Ti sáhodlouze vykládal podrobnosti, když Ti toho zbývá ještě tolik dovyprávět! Dost už! – prostě mě odhalili při tom poslouchání a Coppelius mě týral. Úzkost a děs mi přivodily prudkou horečku, jíž jsem několik týdnů churavěl. „Je pískoun ještě tady?“ – bylo mé první zdravé slovo a příznak, že jsem se uzdravil, že jsem zachráněn. – Budu Ti vyprávět už jen o nejstrašlivějším okamžiku svého mládí; pak budeš přesvědčen, že není nějakou otupělostí mých očí, připadá-li mi všechno bezbarvé, že to temný osud opravdu přehodil přes můj život nějaký kalný mračný závoj, který roztrhám možná až ve smrti.

Coppelius už se neukázal, pravilo se, že odjel z města.

Uplynul tak asi rok a my jsme podle dávného nezměněného zvyku večer seděli u kulatého stolu. Otec byl veselý a vyprávěl nadmíru zábavně o cestách, které vykonal ze svých mladých let. Vtom jsme zaslechli, když odbíjela devátá, jak zničehonic zavrzaly ve veřejích domovní dveře a průjezdem a po schodech vzhůru zaduněly pomalé olověné těžké kroky. „To je Coppelius,“ řekla matka a zbledla. „Ano! – to je Coppelius,“ opakoval otec mdle a nalomeně. Matce vytryskly z očí slzy. „Ale otče, otče!“ vyhrkla, „je to nutné?“ – „Naposledy!“ opáčil otec, „naposledy jde za mnou, slibuji ti to. Jen jdi, jdi s dětmi! – Jděte – jděte do postele! Dobrou noc!“

Bylo mi, jako kdyby mě někdo zamáčkl do těžkého chladného kamene – dech se mi zajíkl! – Matka mě popadla za ruku, když jsem se zastavil a nehýbal se: „Pojď, Nathanaeli, jen pojď!“ – Dal jsem se odvést, vešel jsem k sobě do komory. „Buď klidný, buď klidný, lehni si do postele! – spi – spi,“ zavolala matka za mnou; ale mne trýznila nevýslovná niterná úzkost a neklid, a nedokázal jsem zamhouřit oka. Přede mnou se tyčil nenáviděný odporný Coppelius s blýskajícíma se očima a potutelně se na mne smál, marně jsem se pokoušel zbavit se toho přízraku. Mohla být už půlnoc, když se ozvala děsná rána, jak kdyby někdo vystřelil z děla. Celý dům se dunivě otřásl, za dveřmi se přehnal rachotivý hukot, kdosi řinčivě přirazil domovní dveře. „To je Coppelius!“ vyhrkl jsem zděšeně a vyskočil z postele. Kdosi zaječel a pronikavě, bezútěšně zanaříkal; pádil jsem k otci do pokoje, dveře byly dokořán, proti mně se vyvalil dusivý dým, služka vykřikla: „Ach, pán! – pán!“ Před kouřícími kamny na podlaze ležel otec, mrtvý s obličejem dočerna sežehlým, příšerně znetvořeným, kolem něho štkaly a skučely sestry – matka v bezvědomí ležela vedle nich! – „Coppelie, ty prokletý satane, tys otce zabil!“ – vykřikl jsem; pozbyl jsem smyslů. Když dva dny nato otce kladli do rakve, měl rysy v tváři zase už mírné a něžné, tak jako kdysi zaživa. Vzešla mi v duši útěcha, že jeho spolek s ďábelským Coppeliem jej do věčné zkázy uvrhnout nemohl.

Výbuch vzbudil sousedy, ta událost se roznesla a dostala se před vrchnost; ta chtěla obeslat Coppelia a hnát jej k odpovědnosti. Jenže Coppelius odtud beze stopy zmizel.

Když Ti řeknu, rozmilý můj příteli, že onen obchodník s tlakoměry byl právě zlotřilý Coppelius, nebudeš mi mít za zlé, že ten neblahý zjev si vykládám jako cosi, co přináší těžkou pohromu. Byl oblečen jinak, ale Coppeliova postava a rysy tváře zapsaly se mi příliš hluboko do hloubi duše, aby tu byl možný omyl. Nadto Coppelius ani nezměnil jméno, vydává se tu, jak slyším, za jednoho piemontského mechanika a říká si Giuseppe Coppola.

Jsem rozhodnut pustit se s ním do křížku a pomstít otcovu smrt, ať už to všechno dopadne, jak chce.

Matce nevyprávěj nic o tom, jak a kdy se objevila ta příšerná obluda – pozdravuj mou milou spanilou Kláru, napíšu jí, až budu v klidnějším rozpoložení mysli. Žij blaze atd. atd.

Klára Nathanaelovi

Pravda je, žes mi už hodně dlouho nepsal, přesto však si myslím, že mě nosíš v srdci i v mysli. Vzpomínals na mne totiž notně živě, když ses chystal odeslat svůj poslední dopis bratru Lotharovi a namísto jemu adresovals jej mně. Radostně jsem dopis rozlomila a uvědomila si ten omyl teprve nad slovy: „Ach, můj rozmilý Lothare!“ – V tu chvíli neměla jsem číst dál a měla jsem dopis odevzdat bratrovi. Ale Tys mi dřív také občas s dětskou škádlivostí vyčítal, jakou to mám klidnou, žensky uvážlivou mysl, že tak jako pravá žena, hrozí-li domu zřícení, než vezme nohy na ramena, rychle ještě uhladí neladný záhyb na zácloně v okně; a já Tě tedy asi těžko mohu ujišťovat, že začátek Tvého dopisu mnou hluboce otřásl. Málem jsem ani nedýchala, dělaly se mi mžitky před očima. – Ach, můj rozmilý Nathanaeli! Co hrozného to asi vešlo do Tvého života! Odloučíme se od sebe, nikdy už Tě neuvidím, ta myšlenka mi projela hrudí jako bodnutí žhavou dýkou. – Četla jsem a četla! – Jak jsi vylíčil toho odpudivého Coppelia, to je strašné. Teprve teď jsem se dozvěděla, že Tvůj dobrý starý otec zemřel takovou strašlivou, násilnou smrtí. Bratr Lothar, kterému jsem odevzdala jeho vlastnictví, pokoušel se mě uklidnit, ale příliš se mu to nezdařilo. Ten neblahý obchodník s tlakoměry Giuseppe Coppola mě pronásledoval na každém kroku a malém se stydím přiznat, že mi dokázal zkazit zdravý, dosud tak klidný spánek všelijakými podivnými snovými obrazy. Ale záhy, už druhý den, bylo to se mnou docela jiné. Nezlob se na mne, můj vroucně milovaný, pokud by Ti Lothar snad říkal, že vzdor Tvé podivné předtuše, podle níž Ti Coppelius způsobí něco zlého, jsem jako vždy veselé bezstarostné mysli.

Bez okolků ti přiznám jen to, že podle mého mínění všechno to strašlivé a hrozné, o čem mluvíš, zdálo se pouze v Tvém nitru a skutečný, pravý vnější svět že na tom všem měl asi podíl pramalý. Starý Coppelius asi byl pořádně odpudivý, ale odpor vůči němu ve vás dětech probudilo to, že nenáviděl děti.

Pochopitelně se v Tvé dětské mysli děsivý pískoun z pohádek na dobrou noc pojil se starým Coppeliem, který pro Tebe, i když jsi nevěřil na pískouna, nepřestal být strašidelnou obludou, nebezpečnou především dětem. To příšerné noční řádění s Tvým otcem nebylo nejspíš nic jiného, než že ti dva tajně provozovali alchymistické pokusy, což se nemohlo líbit matce, ježto se tím vyhazovalo oknem hodně peněz, a navíc, jak prý to už u takových laborantů bývá, otcova mysl, zaujatá jen a jen šalebným pachtěním po výsostné pravdě, odvracela se od rodiny. Otec si smrt dojista přivodil vlastní neopatrností a Coppelius na tom nemá vinu. Věřil bys, že jsem se včera ptala zkušeného souseda lékárníka, zda třeba při chemických pokusech může dojít k takovému výbuchu, který vmžiku usmrcuje? Řekl: „Och ovšem,“ a vylíčil mi, jak je jeho zvykem, obšírně a podrobně, jak se to může stát, a vyslovil při tom tolik podivně znějících jmen, že jsem si je ani nedokázala zapamatovat. – Teď se asi budeš mrzet na svou Kláru, asi si řekneš: „Do takhle chladné mysli nepronikne jediný paprsek tajemna, jež člověka často objímá neviditelnými pažemi; ona dohlédne jen na pestrý povrch světa a raduje se jako dětinské dítě ze zlatě se blyštícího plodu, v jehož nitru se arci ukrývá smrtící jed.“

Ach, rozmilý Nathanaeli! Věřil bys, že i ve veselých – nenucených – bezstarostných myslích může sídlit předtucha temné moci, která nevraživě usiluje zahubit nás přímo v našem vlastním Já? – Ale odpusť mi, jestliže já prostoduché děvče se odvažuji nějak si naznačit, co si vlastně myslím o takovém zápase v duši. – Možná nakonec ani nenaleznu vhodná slova a Ty se mi vysměješ, ne proto že mám na mysli něco hloupého, nýbrž proto že se tak neobratně snažím to vyslovit.

Existuje-li temná moc, která zhola nenávistně a proradně klade nám do duše nit, jíž nás pak spoutá a vleče po nebezpečné, zhoubné stezce, na niž bychom jinak nevkročili – existuje-li taková moc, pak se určitě v nás utváří do podoby, jakou máme i my, ba určitě se proměňuje v samo naše Já; jen tak totiž v ni věříme a skýtáme jí místo, jaké potřebuje, aby dokonala to tajné dílo. Máme-li dostatek pevného rozumu, který nabyl sil utěšeným životem, abychom vždy poznali, že to, co na nás působí, jsou cizí nepřátelské síly a klidným krokem brali se po cestě, na niž nás postrčily naše sklony a povolanost, pak zahyne v marném zápolení o podobu ta hrozivá moc, jež by měla být naším vlastním zrcadlovým obrazem. „Je také jisto,“ dodává Lothar, „že ta temná psychická síla, pokud jsme se jí přímo v sobě oddali, často vtahuje do našeho nitra cizí postavy, jež nám vrhá do cesty vnější svět, takže sami vzněcujeme jen ducha, který, jak se v podivném klamu domníváme, z oné postavy promlouvá. Je to však fantóm našeho vlastního Já, jehož vroucí příbuzenství a jehož hluboké působení na naši mysl nás uvrhá do pekla nebo nás povznáší na nebesa.“ – Postřehls, rozmilý Nathanaeli, že jsme se tu, já a bratr Lothar, vyslovili sdostatek o předmětu zvaném temné síly a mocnosti; ten mi nyní, co jsem tu ne bez námahy vypsala z něho to nejhlavnější, připadá, jak se patří hluboký. Co říkal Lothar vposledku, tomu tak úplně nerozumím, jen tuším, co má na mysli, a přesto se mi zdá, že je to snad všechno holá pravda. Prosím Tě, vyžeň si docela z hlavy toho hnusného advokáta Coppelia a obchodníka s tlakoměry Giuseppa Coppolu. Buď přesvědčen, že tyhle cizí postavy nic vůči tobě nesvedou; jen víra v jejich nepřátelskost bude s to způsobit, aby vskutku byli vůči tobě nepřátelští. Kdyby z Tvého dopisu nepromlouvala hluboká zjitřenost Tvé mysli, kdyby mě neskličoval Tvůj stav až na dno duše, věru bych se nad advokátem Pískounem a nad obchodníkem s tlakoměry Coppeliem mohla usmívat. Buď utěšené mysli – utěšené mysli! – Umínila jsem si, že se u Tebe objevím co Tvůj strážný duch a ohyzdného Coppolu, kdyby snad ho napadlo, aby Tě ve snech obtěžoval, zaženu hlasitým smíchem. Já se ho ani trochu nebojím, ani těch jeho škaredých pěstí, nebude mi co advokát kazit mlsání ani co pískoun oči.

Navždy Tvá, můj ze srdce vroucně milovaný Nathanaeli, atd. atd. atd.

Nathanael Lotharovi

Je mi nadmíru nemilé, že Klára nedávno omylem, jejž jsem arci způsobil já svou roztržitostí, rozlomila a přečetla dopis tobě. Napsala mi hluboký filosofický list, v němž podrobně dokazuje, že Coppelius a Coppola existují pouze v mém nitru a jsou fantómy mého Já, které se okamžitě rozplynou v prach, jakmile je jako takové poznám. Opravdu, člověk by si neměl myslet, že duch, který z takových spanile se usmívajících dětských očí často zasvítí jako líbezný sladký sen, dokáže tak chytře, tak magistrovsky rozeznávat věci. Klára se odvolává na Tebe. Mluvili jste o mně. Tys jí nejspíš přednášel o logice, aby se naučila všechno krásně třídit a oddělovat od sebe. – Nech věci být, jak jsou! – Ostatně je asi jisto, že obchodník s tlakoměry Giuseppe Coppola vůbec není advokát Coppelius. Chodím na přednášky k jednomu profesoru fyziky, který k nám teprve nedávno přibyl, jmenuje se jako onen proslulý přírodovědec Spallanzani a je italského původu. Ten zná Coppolu už mnoho let, a nadto je z jeho výslovnosti poznat, že je skutečně z Piemontska. Coppelius byl Němec, ale jak se mi zdá, ne zrovna počestný. Úplně klidný nejsem. Vy mě, Ty i Klára, máte za chmurného snílka, ale já se nemohu zbavit dojmu, jaký na mne dělá Coppeliova prokletá tvář. Jsem rád, že je pryč z města, jak mi řekl Spallanzani. Tenhle profesor je podivný člověk. Drobný boubelatý muž, obličej se silnými lícními kostmi, s jemným nosem, s našpulenými rty, s malýma pichlavýma očkama. Ale lépe než podle jakéhokoli popisu učiníš si o něm obraz, když se podíváš na Cagliostra, tak jak ho do jednoho berlínského kapesního kalendáře vymaloval Chodowiecki. – Tak vypadá Spallanzani. – Nedávno jdu nahoru po schodech a všimnu si, že závěs před jedněmi skleněnými dveřmi, jindy pečlivě zatažený, se po jedné straně poodhrnul. Sám ani nevím, jak jsem na to přišel, abych se, zvědavec, tou škvírou podíval dovnitř. V pokoji tam vysoká ženština v nádherných šatech, skvěle souměrná, seděla u malého stolu, obě ruce měla sepnuté a položené na něm. Seděla naproti dveřím, takže jsem viděl celý její andělský sličný obličej. Zdálo se, že mě nepostřehla, a vůbec měly její oči v sobě cosi strnulého, skoro bych řekl, že strádaly schopností vidět, připadalo mi to, jako kdyby s otevřenýma očima spala. Měl jsem notně nepříjemný pocit, a tak jsem se tiše odkradl do auditoria, které bylo hned vedle. Pak jsem se dozvěděl, že ta postava, kterou jsem uviděl, byla Spallanzaniho dcera Olimpia; Spallanzani ji kupodivu a naneštěstí zamyká, tak aby se k ní nedostal živáček. – Možná že je nakonec třeba dementní nebo tak nějak. – Proč Ti ale tohle všechno píšu? Lépe a podrobněji bych Ti to všechno mohl vyložit ústně. Věz totiž, že za čtrnáct dnů jsem u vás. Musím zas uvidět mého líbezného andílka, mou Kláru. Pak bude rázem pryč veškerá rozladěnost, která mě už už ovládla (to musím přiznat) po tom fatálním rozumbradovském dopise. Proto také jí dnes nepíšu.

Tisíce pozdravů atd. atd. atd.

Nikdo si nevymyslí nic podivnějšího a neobyčejnějšího, než je to, co se stalo s mým nebohým přítelem, s mladým studentem Nathanaelem a co jsem si ti, čtenáři mně nakloněný, umínil vyprávět. Zažils snad, vlídný můj čtenáři, snad někdy něco, čeho by tvá hruď, tvé srdce i tvá mysl byly plny po okraj a všechno ostatní zapudily? Kvasilo a vřelo to v tobě; krev vznícená tak, že kypěla a žhnula, hnala se žilami a sytěji ti zbarvovala líce. Tvůj pohled byl tak zvláštní, jako kdyby chtěl v tom prázdném prostoru pojmout postavy jinému pohledu neviditelné, a cokoliv jsi řekl, rozplynulo se v nejasných vzdeších. Přátelé se tě ptali: „Co je vám, vážený? – Co je to s vámi, drahý pane?“ A tys chtěl ten niterný tvar vyjádřit všemi žhnoucími barvami a stíny a světly a namáhavě ses snažil nalézt vhodná slova, abys vůbec začal. Ale bylo ti, jako kdybys měl hned prvním slovem pěkně naráz pojmout všechno podivuhodné, skvělé, hrozné, veselé, děsivé, co se přihodilo, tak aby to slovo zasáhlo všechny jako elektrická rána. Jenže každé slovo, všechno, co mluva dokáže, zdálo se ti bezbarvé a mrazivé a mrtvé. Hledáš a hledáš a koktáš a zajíkáš se a střízlivé otázky přátel se ti jako ledové závany větru zatínají do tvého vnitřního žáru, až už už zhasíná. Pokud jsi však tak jako některý smělý malíř teprve několika odvážnými čarami načrtl obrys své niterné představy, snadno a lehce jsi pak nanášel stále vášnivěji a vášnivěji barvy a to živoucí hemžení rozmanitých postav přátele uchvacovalo a viděli, tak jako ty, i sebe uprostřed obrazu, který vyprýštil z tvé mysli! – Mne se, to ti, vlídný čtenáři, musím přiznat, vlastně nikdo neptal na příběh mladého Nathanaela; ty však asi víš, že patřím k tomu podivnému pokolení tvůrců, kterým, pokud v sobě cosi nosí, tak jak jsem to předtím vylíčil, je na duši ta, jako když se ptá kdokoliv, kdo se ocitne v jejich blízkosti, a vedle toho i ještě celý svět: „Copak je? Vyprávějte, můj milý!“ – Tak mě cosi docela silně pudilo, abych ti vypověděl Nathanaelův osudný život. Všechno podivuhodné, zvláštní z něho zaplavilo mi celou duši, ale právě proto, a protože tě, čtenáři, musím uzpůsobit k tomu, abys byl schopen snášet leccos podivného, a toho věru nebude málo, mořil jsem se, abych Nathanaelův příběh začal významně – nevšedně, úchvatně: „Byl jednou“ – překrásný začátek každé povídky, žel příliš střízlivý! – „V malém venkovském městě S. žil“ – to už je trochu lepší, přinejmenším se takový začátek rozmachuje k řádnému vrcholu. – Anebo rovnou in medias res: „Jdi k čertu, vyhrkl student Nathanael, v divém pohledu běs a děs, když obchodník s tlakoměry Giuseppe Coppola…“ – Tohle jsem vskutku už napsal, když jsem z onoho divého pohledu studenta Nathanaela vyciťoval cosi směšného; jenomže ten příběh není vůbec legrační. Nenapadal mě žádný výrok, který by snad trochu zrcadlil cosi z barvitého lesku onoho niterného obrazu. Rozhodl jsem se, že vůbec nezačnu. Vezmi, vlídný čtenáři, ty tři dopisy, o nichž mě přítel Lothar laskavě zpravil, za obrys onoho tvaru, do něhož se teď vyprávěním budu snažit nanést víc a víc barvy. Možná se mi podaří najednou postavu jako, slušný portrétista pojmout tak, aby ti připadla podobná, i když neznáš originál, ba aby se ti zdálo, jako kdybys onoho člověka na vlastní oči skutečně někdy spatřil. Možná si pak, čtenáři, budeš myslet, že není nic podivuhodnějšího a úžasnějšího než skutečný život a ten že přece básník dokáže vystihnout pouze jako nejasný odraz v matně vybroušeném zrcadle.

Aby bylo jasnější, co je nutno vědět hned na začátku, dlužno k dopisům ještě dodat, že záhy poté co Nathanaelův otec zemřel, Kláru a Lothara, děti jednoho vzdáleného příbuzného, který rovněž zemřel a zanechal je co siroty, Nathanaelova matka přijala k sobě. Klára a Nathanael k sobě pojali prudkou náklonnost, proti tomu nikdo na světě nemohl nic namítat; a tak se zasnoubili, když Nathanael odjel z onoho města, aby dále studoval v G. Tam se nachází, když píše svůj poslední dopis, a chodí na přednášky k proslulému profesoru fyziky Spallanzanimu.

Teď bych mohl klidně pokračovat ve vyprávění; ale v téhle chvíli mám Klářin obraz tak živě před očima, že nemohu odvrátit pohled, tak jak se to dělo vždy, když na mne pohlédla s tím svým spanilým úsměvem. – Nedalo se nikterak říci, že Klára je sličná; to si mysleli všichni, kdo se z moci úřední vyznají v kráse. Avšak architekti velebili ryzí podobu její postavy, malířům šíje, ramena a hruď připadaly tvarů málem až příliš cudných, naproti tomu se vesměs zamilovali do podivuhodných magdalénovských vlasů a žvanili málem donekonečna o batoniovském koloritu. Jeden z nich, skutečný fantasta, pak nanejvýš neobvykle přirovnával Klářiny oči k jednomu Ruisdaelovu jezeru, v němž se zrcadlí čirý azur bezoblačného nebe, lesy a pláně samý květ, veškerý pestrý, utěšený život té bohaté krajiny. Básníci a mistři však šli ještě dál a říkali: „Co jezero – co zrcadlo! – Můžeme se snad dívat na to děvče, aby nám z jejího pohledu nesálaly vstříc podivuhodné nebeské zpěvy a zvuky, které nám pronikají až na dno duše, až se v ní všechno jen tetelí a hýbá? My nic tak umného nezazpíváme, ono vůbec na nás nic tak příliš zajímavého není, a to také zřetelně čteme v jemném úsměvu poletujícím kolem Klářiných rtů, kdykoliv se jí snažíme něco začimčarat, co se tváří jako zpěv, ač se to dere na svět jen jako změť jednotlivých nesouvislých tónů.“ Bylo tomu tak. Klára vládla živou obrazností veselého, přirozeného, dětinského děcka, hlubokou žensky něžnou myslí, jasným, ostře pronikavým rozumem. Kdo mluvil mlhavě a nejasně, ten u ní neměl na růžích ustláno; Klára totiž nebyla na dlouhé klábosení, to neměla ve své mlčenlivé povaze; její jasný pohled a jemný ironický úsměv řekly vše: Milí přátelé! To si o mně myslíte, že ty vaše rozplizlé stínové obrazy měla bych mít za cosi opravdového, co kypí životem? – Kláru proto kdekdo haněl co studenou, bezcitnou, prozaickou; ale jiní, kteří život pojímali v jeho nepochybné hloubce, nesmírně milovali to srdečné, rozumné děvče s dětskou duší, ale nikdo ne tolik jako Nathanael, který se vědám a umění oddával s radostí a náruživě. Klára lpěla na milovaném celou duší; první mráčky táhly jí životem, když se Nathanael od ní odloučil. S ohromným nadšením vrhla se mu do náruče, když teď, tak jak to sliboval v posledním dopise Lotharovi, v rodném městě opravdu vešel do matčina pokoje. Všechno dopadlo tak, jak si Nathanael představoval; ve chvíli, kdy znovu spatřil Kláru, nepomyslel ani na advokáta Coppelia, ani na Klářin moudrý dopis, jakákoli rozmrzelost se vytratila.

Přesto však měl Nathanael pravdu, když příteli Lotharovi psal, že postava toho odpudivého obchodníka s tlakoměry Coppoly mu notně nepříjemně vešla do života. Všichni to cítili, ježto Nathanael hned v prvních dnech celou svou bytostí jevil se jako někdo naprosto jiný. Upadal do chmurného snění a záhy tak činil naprosto zvláštně, tak jako na to u něho nikdy nikdo nebyl zvyklý. Všechno, celý život pro něj byl najednou sen a předtucha; neustále mluvil o tom, jak každý člověk, ač si šalebně myslí, že je svobodný, jen slouží temným mocnostem ke kruté hře, marně se tomu vzpouzí, je nutno pokorně se smířit s tím, co komu určil osud. Odvažoval se dokonce tvrdit, že je pošetilé myslit si, že tvoříme umění a vědu, jak si zamane naše nezávislá vůle; nadšení, díky němuž člověk jedině je schopen tvořit, nepochází z vlastního nitra, nýbrž je působením nějakého vyššího principu, který tkví mimo nás.

Moudré Kláře bylo takové mystické blouznění nanejvýš proti mysli, ale zdálo se jí marné pouštět se do nějakého namítání. Jen tehdy, dokazoval-li Nathanael, že takovým neblahým principem je Coppelius, což jej napadlo ve chvíli, kdy napínal sluch za závěsem, a že tenhle odpudivý zloduch bude mu hrůzně na překážku v jeho milostném štěstí, Klára velice zvážněla a zahovořila: „Ano, Nathanaeli! Máš pravdu, Coppelius je takový neblahý nepříjemný princip, dokáže to pouze tehdy, nevyženeš-li jej ze srdce a z mysli. Pokud v něj budeš věřit, bude tu a bude působit, jen tvá víra je jeho moc.“ – Nathanael, celý rozezlený, že Klára existenci zlého ducha konstatuje pouze v jeho nitru, už už vyrukovával s celým mystickým učením o ďáblu a o hrůzných mocnostech, Klára však mu nevrle uťala řeč, tím že mu vpadla do proslovu čímsi nevýznamným, k Nathanaelově nemalé zlosti. Nathanael si myslel, že chladným nevnímavým myslím se taková hluboká tajemství nevyjevují, ale nebyl si příliš vědom toho, že Kláru řadí právě k takovým nesvrchovaným povahám, a tak neustával v pokusech zasvětit ji do oněch tajemství. Časně zrána, když Klára pomáhala připravit snídani, postavil se k ní a předčítal jí z všelijakých mystických knih, až ho Klára prosila: „Ale milý Nathanaeli, co kdybych ti vynadala, žes zlý princip, který nepříznivě působí na mou kávu? – Jestli totiž, tak bys to přece chtěl, nechám všechno, jak to stojí a leží, a budu ti jen a jen hledět do očí, až budeš číst, káva mi vyběhne do ohně a nikdo z vás nebude mít snídani!“ – Nathanael knihu prudce zavřel a celý rozhořčený odběhl do svého pokoje. Dříve byl výjimečně zdatný v půvabných, živých vyprávěních, které sepisoval a jež si Klára vždy vyposlechla s vroucím potěšením; teď byly jeho literární výtvory chmurné, nesrozumitelné, beztvaré, takže i když to Klára z šetrnosti neříkala, Nathanael přece jen cítil, jak málo ji oslovují. Nic Kláru nehubilo tak jako všechno nudné; v pohledu i ve slovech pak u ní vítězila duchovní ospalost. Nathanaelova nevole nad Klářinou chladnou prozaickou myslí se stupňovala, Klára nedokázala už zvládat rozmrzelost z Nathanaelova temného, chmurného, nudného mysticismu, a tak se v nitru ti dva stále víc sobě navzájem vzdalovali a ani to nepostřehovali. Postava ošklivého Coppelia, jak si Nathanael musel přiznat, v jeho obraznosti dávno vybledla a za časté jej stálo notnou námahu, aby jej ve svých literárních výtvorech, kde Coppelius vystupoval co děsivé osudové strašidlo, vykreslil dost živě. Nakonec jej napadlo, že by mohl onu chmurnou předtuchu, že Coppelius bude na překážku jeho štěstí v lásce, učinit předmětem literárního textu. Vylíčil v něm sebe a Kláru spojené věrnou láskou, ovšem tu a tam se zdálo, jako kdyby do jejich života zasahovala jakási černá pěst a vyrvávala z něho tu nebo onu radost, která se jim naskytla. Konečně když už stanuli u svatebního oltáře, objeví se ten strašný Coppelius a dotkne se Klářiných spanilých očí; ty se v Nathanaelově hrudi rozhopkají a jak nějaké jiskry krvavě všechno sežehují a spalují. Coppelius Nathanaela popadne a hodí do vyšlehujícího ohnivého kruhu, který se otáčí rychlostí bouře a s burácivým hukotem strhne jej s sebou. Je to běsnění, tak jako když orkán divoce a zuřivě bičuje zpěněné mořské vlny, které se vzpínají v zuřivém zápase jako černí obři s bílými hlavami. Ale v tom divém běsnění zaslechne Klářin hlas: „Copak mě nespatřuješ? Coppelius tě ošálil; nehořely ti tak prudce v hrudi mé oči, to byly žhoucí krůpěje krve v tvém vlastním srdci – já své oči mám, jen se na mě podívej!“ – Nathanael si pomyslí: To je Klára a já jsem její navždy. – Jako kdyby to pomyšlení mocně vtrhlo do onoho ohnivého kruhu, až ten zastaví své víření a v černé propasti s tlumeným sykotem ta rozběsněnost skoná. Nathanael hledí Kláře do očí; ale to na něj Klářinýma očima přívětivě hledí smrt.

Co Nathanael tohle spisoval, byl velice klidný a rozvážný, posiloval a vylepšoval každou řádku, a ježto byl poslušen metrického nezbytí, nedopřál si oddechu, dokud všechno navzájem neladilo libozvukem a čistotou. Když arci konečně byl hotov a báseň si pro sebe nahlas četl, najednou jej pojala hrůza a divé zděšení, a vykřikl: „Čí je ten děsný hlas?“ Záhy ovšem se mu to celé zase už zdálo jen jeho velice zdařilá báseň a bylo mu, jako kdyby nemohl tou vášní roznítit Klářinu chladnou mysl, i když nevěděl zase tak zřejmě, proč že by se měla Klára rozněcovat a k čemu že by to mělo vést, kdyby ji lekal těmi hrůzyplnými obrazy, co věští děsivý osud, který zhubí jejich lásku. – Ti dva, Nathanael a Klára, seděli na malé matčině zahrádce, Klára byla veselá, protože Nathanael ji už tři dny, kdy psal tu svou báseň, netrápil svými sny a předtuchami. I Nathanael promlouval živě a bujaře o veselých věcech jako kdy předtím, takže Klára řekla: „Teprve teď tě mám zas celého, vidíš, jak jsme toho hnusného Coppelia pěkně zapudili?“ Teprve teď Nathanaela napadlo, že má přece v kapse báseň, kterou hodlal předčítat. Hned také ty stránky vysoukal a začal číst; Klára se domnívala, že to bude jako obvykle něco nudného, smířila se s tím a dala se poklidně do pletení. Ale jak stoupala k nebesům černější a černější mračna, upustila punčochu, kterou pletla, a upřeně se zadívala Nathanaelovi do očí. Toho jeho báseň nezadržitelně víc a víc strhávala, niterným žárem mu zruměněly líce, z očí mu vytryskly slzy. – Konečně dočetl, zasténal hlubokou zemdleností – uchopil Kláru za ruku a zavzdychal, jako kdyby se rozplýval v bezútěšném hoři: „Ach! – Kláro – Kláro!“ Klára si jej něžně přitiskla na ňadra a řekla tiše, velice zvolna a vážně: „Nathanaeli – rozmilý Nathanaeli! – zahoď tu pomatenou – nesmyslnou – šílenou pohádku do ohně.“ Nathanael rozhořčeně vyskočil, odstrčil prudce Kláru a vyhrkl: „Ty neživý, prokletý automate!“ A pádil pryč; do hloubi duše dotčená Klára prolévala hořké slzy: „Ach, on mě nikdy nemiloval, on mě totiž nechápe,“ vzlykala hlasitě. Do loubí vešel Lothar; Klára mu musela vyprávět, co se tu dělo; Lothar miloval sestru celou duší, všechno, co mu žalovala, padalo mu do nitra jako jiskry, takže nevole, kterou dlouho už choval v srdci vůči snivému Nathanaelovi, roznítila se do divého hněvu. Rozběhl se za Nathanaelem, tvrdými slovy mu vyčetl, jak že se to choval k jeho milované sestře, a Nathanael vzkypěl a oplatil mu stejně. Na „blouznivého hejska“ odpověděl „mizerným, sprostým, obyčejným chlapem“. Souboj se nedal odvrátit. Dohodli se, že se budou příštího rána za zahradou podle tamního akademického zvyku bít ostře nabroušenými rapíry. Obcházeli kolem mlčky a chmurně, Klára zaslechla tu prudkou hádku a uviděla, jak šermířský mistr za soumraku přináší rapíry. Tušila, co se asi bude dít. Když došlo na místo zápolení, Lothar a Nathanael právě s chmurným mlčením odhodili kabátce; už už, se na sebe vrhali, v hořících očích krvelačnou bojechtivost, když se Klára přiřítila zahradní brankou. Vzlykajíc hlasitě vyhrkla: „Vy divousové příšerní! – rovnou mě zabte, než se do sebe dáte; protože jak mám dál žít na tomhle světě, jestli milovaný zavraždí bratra nebo jestli bratr zavraždí milovaného!“ – Lothar svěsil zbraň a mlčky hleděl do země, ale v Nathanaelově duši v srdceryvném zármutku znovu vzešla všechna láska, jakou kdysi v nejkrásnějších letech nádherného mládí cítil k spanilé Kláře. Vraždící nástroj mu vypadl z ruky, vrhl se Kláře k nohám. „Můžeš mi kdy odpustit, má jediná, má vroucně milovaná Kláro! – Můžeš mi odpustit, můj vroucně milovaný bratře Lothare?“ Lothara dojal přítelův hluboký žal; za tisícerých slz se ti tři usmíření lidé objímali a přísahali, že už si navždycky budou věrni a navždy se budou milovat.

Nathanelovi bylo na duši, jako kdyby od něho odpadlo nějaké těžké břímě, jež jej tisklo k zemi, ba jako kdyby spasil svou celou existenci, jíž hrozil zmar, tím že vzdoroval temné moci, která ho zajala do svých tenat. Prožil se svými milovanými ještě tři blažené dny, pak se vrátil do G., kde zamýšlel pobýt ještě jeden rok, poté se však hodlal navždycky vrátit do rodného města.

Matce všechno, co mělo co dělat s Coppeliem, smlčeli; vědělo se, že na něj nedokáže myslet a neděsit se, ježto stejně jako Nathanael dávala mu za vinu mužovu smrt.

Nathanael nemálo užasl, když chtěl do svého obydlí a viděl, že celý dům shořel, až z celé té hromady suti trčí jen holé požární zdi. Přestože oheň vypukl v laboratoři lékárníka, který bydlel v dolním patře, dům tedy hořel zdola nahoru, odvážným a zdatným přátelům se podařilo ještě včas proniknout do Nathanaelova pokoje v horním poschodí a zachránit knihy, rukopisy, nástroje. Všechno odnosili neporušené do jiného domu; tam zabrali jeden pokoj, do něhož se Nathanael vzápětí nastěhoval. Nijak zvlášť si nevšímal toho, že bydlí naproti profesoru Spallanzanimu, a stejně tak mu nepřipadalo nijak zvláštní, když postřehl, že se ze svého okna dívá přímo do pokoje, kde o samotě sedí Olimpia, že její postavu jasně rozeznává, i když rysy tváře nepřestávaly být nezřetelné a rozmazané. Posléze bylo mu asi nápadné, že Olimpia často celé hodiny setrvává ve stejné pozici, v jaké ji kdysi objevil oněmi skleněnými dveřmi, že sedí u malého stolku, aniž se čímkoliv zabývá, a že se na něj nejspíš nepohnutě dívá; musel si také přiznat, že nikdy neviděl krásnější postavu; měl však v srdci Kláru, a tak strnulá, tuhá Olimpia nadále byla mu nanejvýš lhostejná, a jen občas vzhlédl od svého kompendia a letmo pohlédl na tu sličnou sochu; to bylo všechno. – Právě psal Kláře, když vtom kdosi tiše zaklepal na dveře; ty se na jeho zvolání otevřely, a dovnitř nahlédla odpudivá Coppolova tvář. Nathanael cítil, jak se v hloubi duše zachvívá; avšak měl na paměti, co mu řekl o krajanovi Coppolovi Spallanzani a co také stran pískouna Coppelia svatosvatě slíbil své milované, zastyděl se za ten svůj dětinský strach ze strašidel, vší mocí se vzchopil a zahovořil tak mírně a poklidně, jak jen dokázal: „Nekupuji tlakoměry, milý příteli! Jděte!“ Ale Coppola vešel klidně do jizby, širokou pusu roztáhl do hnusného úsměvu, oči se mu pichlavě blýskaly zpod šedivých dlouhých řas a řekl chraptivě: „Ech, ne tlakoměr, ne tlakoměr! – má i krásná kuka – krásná kuka!“ – Nathanael zděšeně vyhrkl: „Pominutý člověče, jak můžeš mít oči? Oči – oči –  ?“ Ale v té chvíli Coppola odložil své tlakoměry, zalovil v širých kapsách kabátu, vyňal odtud lorňony a brýle a rozložil je po stole. „No – no – brýla – brýla – na nos sadit, to mé kuka – krásné kuka!“ – A vytahoval nové a nové brýle, takže stůl byl záhy samý divný třpyt a blyskot. Tisícero očí se třpytilo a blýskalo, dívalo se a křečovitě škubalo a zíralo vzhůru na Nathanaela; ten nedokázal odvrátit pohled od stolu a Coppola na něj kladl stále více brýlí a stále divěji šlehající pohledy hopkaly jeden přes druhý a vysílaly své krvavě rudé paprsky do Nathanelovy hrudi. Přemožen šíleným děsem vykřikl: „Přestaňte! Přestaňte, vy příšerný člověče!“ – Coppola zrovna sahal do kapsy a chystal se vytáhnout mnohé další brýle, vzdor tomu že už pokrývaly celý stůl; Nathanael jej pevně popadl za ruku. Coppola se mu s tím svým chraptivým odporným smíchem jemně vymanil a se slovy: „Ach! – nic pro vás – ale tady krásný kukátek“ – shrnul všechny brýle k sobě, zastrčil je do kabátu a z postranní kapsy vytahal spoustu velkých i malých dalekohledů. Jen byly brýle pryč, Nathanael se docela uklidnil; pomyslel na Kláru a přiznal si, že ten hrozný přízrak vyšel jen a jen z jeho nitra a že Coppola je jen nanejvýš počestný mechanik a optik, rozhodně však nemůže být Coppeliův prokletý dvojník a nějaké strašidlo. Nadto všechna ta kukátka, jež teď Coppola rozložil po stole, nebyla ničím zvláštním, a už vůbec ne čímsi poněkud přízračným tak jako ony brýle, a aby všechno napravil, rozhodl se Nathanael, že od Coppoly něco skutečně koupí. Sáhl po jednom velice pěkně vypracovaném kapesním dalekohledu, a aby si jej vyzkoušel, podíval se z okna. V životě doposud nenarazil na kukátko, které by předměty přibližovalo oku tak čistě, ostře a zřetelně. Bezděky nahlédl do Spallanzaniho pokoje; Olimpia tam jako obvykle seděla u malého stolku, měla na něm položené sepjaté ruce. – Teprve teď Nathanael uviděl, jak podivuhodně sličně tvarovaný má Olimpia obličej. Jen oči mu připadaly podivně strnulé a mrtvé. Avšak jak se díval kukátkem bedlivěji a bedlivěji, jako kdyby se Olimpii v očích zableskly vlhké měsíční paprsky. Zdálo se, jako kdyby teprve teď se jí probudil zrak; pohledy jí vyšlehovaly živěji a živěji. Nathanael stál u okna, jako kdyby jej tam někdo nějakými čáry přikoval; znovu a znovu si prohlížel nebesky sličnou Olimpii. Z hlubokého snění jej probudilo pokašlávání a šourání. Stanul za ním Coppola: „Trezecchini – tři dukát.“ – Nathanael na optika zapomněl jako na smrt; hbitě zaplatil, co se po něm žádalo. „Že tak? – krásný kukátek – krásný kukátek!“ ptal se Coppola tím svým odpudivým chraptivým hlasem a s potutelným úsměvem. „Ano, ano, ano!“ opáčil Nathanael nevrle. „Adieu, milý příteli!“ – Coppola ne bez častých podivných postranních pohledů k Nathanaelovi odešel z pokoje. Nathanael ho zaslechl, jak se na schodech hlasitě směje. „No ano,“ řekl si Nathanael, „směje se mi, že jsem mu za to mrňavé kukátko určitě zaplatil příliš – zaplatil příliš!“ – Když tohle tiše říkal, jako kdyby se pokojem rozlehl hluboký smrtelný vzdech; Nathanaelovi se dech zastavil niternou úzkostí. – To však vzdychl on sám, postřehl to. „Klára,“ řekl si pro sebe, „má asi pravdu, že mě považuje za trapného spiritistu; ono je to přece jen bláznivé – ach, víc než bláznivé, že mě ta hloupá myšlenka, proč jsem zaplatil Coppolovi za to kukátko tak moc, ještě teď tak divně znepokojuje; nevidím důvod, proč.“ Usedl, aby dopsal list Kláře, ale pohlédl z okna, přesvědčil se, že Olimpia tam doposud sedí, a v té chvíli, jako kdyby jej poháněla nějaká síla, jíž nelze odolat, prudce vstal, popadl Coppolovo kukátko a ne a ne odtrhnout pohled od svůdné Olimpie, dokud ho přítel a bratr Siegmund neodvedl na přednášku k profesorovi Spallanzanimu. Závěs před osudným pokojem byl úplně zatažen, Olimpii ani tady, ani příští dva dny ze svého pokoje nezahlédl, vzdor tomu že téměř neodcházel od okna a neustále se díval na druhou stranu Coppolovým mrňavým dalekohledem. Celý zoufalý a hnán touhu a palčivou žádostí vyběhl ven před vrata. V povětří před ním vznášela se Olimpiina postava, vyšla z křoviska, dívala se naň velkýma zářivýma očima z průzračného potoka. Klářin obraz se mu z nitra zcela vytratil, nemyslel na nic a na nikoho než na Olimpii a naříkal hlasitě a plačtivě: „Ach, ty má výsostná nádherná hvězdo lásky, vzešlas mi snad jen proto, abys hned zase zmizela a zanechala mě v té temné noci bez naděje?“

Když se už už navracel do svého obydlí, postřehl, že se ze Spallanzaniho domu ozývá jakýsi hluk. Dveře byly dokořán, nosili dovnitř všelijaké přístroje, okna v prvním patře byla vysazena, děvečky horlivě metly a utíraly prach, sem a tam se rozháněly velkými smetáky, uvnitř domu klepali a bušili truhláři a čalouníci. Nathanael se v úžasu na ulici zastavil; rozesmátý Siegmund k němu přikročil a zahovořil: „Tak co říkáš našemu starému Spallanzanimu?“ Nathanael tvrdil, že nemůže říci vůbec nic, ježto o profesorovi nic neví, spíš s velkým údivem shledává, jaký v tom tichém, ponurém domě vypukl bláznivý ruch a provoz; dozvěděl se od Siegmunda, že Spallanzani se chystá pořádat zítra velkou oslavu, koncert a ples a že je pozváno půl univerzity. Obecně se povídá, že Spallanzani hodlá poprvé předvést dceru Olimpii, kterou tak dlouho skrýval před veškerými lidskými zraky.

Nathanael našel pozvánku a v určenou hodinu, kdy už přijížděly kočáry a světla ve vyzdobené síni zářila, přišel k profesorovi. Hosté byli početní a samý lesk. Olimpia se objevila v bohatých a vkusných šatech. Nebylo možno neobdivovat její krásně tvarovaný obličej, její postavu. Záda poněkud zvláštně prohnutá, pas tenký tak, že připomínal vosí tělo, to měl zřejmě na svědomí fakt, že Olimpii hodně sešněrovali. Její krok, její držení těla měly v sobě cosi odměřeného a toporného, leckomu bylo to až nepříjemné; přičítalo se to okolkům, k nimž ji nutili hosté. Koncert započal. Olimpia hrála na koncertní křídlo velmi zručně a stejně tak dokonale, hlasem připomínajícím skleněné zvonky, přednesla jakousi bravurní árii. Nathanael byl naprosto uchvácen; stál v poslední řadě a v tom oslepujícím světle svic Olimpiiny rysy úplně nerozeznával. Proto docela nenápadně vytáhl Coppolovo kukátko a díval se jím na krásnou Olimpii. Ach! – uvědomil si, že na něj hledí plna touhy, že každý tón teprve naplno zaznívá v zamilovaném pohledu, který mu proniká na dno duše a celou ji zažehuje. Umné rulády Nathanaelovi připadaly jako nebeský jásot láskou zjasněné mysli, a když posléze se po kadenci břeskně rozletěl síní dlouhý trylek, jako kdyby po něm náhle sáhly žhoucí paže, už se neudržel, nemohl bolem a uchváceností hlasitě nevykřiknout: „Olimpie!“ – Všichni se po něm otočili, kdekdo se rozesmál. Chrámový varhaník se pak zatvářil ještě chmurněji než předtím a řekl pouze: „No tak, no tak!“ – Koncert byl u konce, započal se ples. Zatančit si s ní! – s ní! To byl teď pro Nathanaela cíl všech tužeb, všeho usilování; jenže jak sebrat odvahu a vyzvat ji, královnu oslavy! Ale přece! – sám nevěděl, jak se to stalo, že když už tanec započal, ocitl se těsně u Olimpie, kterou doposud nikdo k tanci nevyzval, a že ač stěží ze sebe vykoktal pár slov, uchopil ji za ruku. Olimpiina ruka byla ledově studená, zíral Olimpii do očí a ona mu zářila vstříc plna lásky a touhy a v té chvíli jako kdyby v té chladné ruce začal tepat puls a žhnout proudy oživlé krve. A i v Nathanaelově nitru se rozhořela milostná slast, objal sličnou Olimpii a letěl s ní zástupy hostů. – Domníval se, že tančí slušně do taktu, jenže ze zhola nenapodobitelné rytmické úpornosti, s jakou tančila Olimpia, která jej pořádně vyváděla z míry, záhy poznal, jak velice se mu taktu nedostává. Ale nechtěl už tančit s žádnou jinou ženou, každého, kdo se přiblížil k Olimpii, aby ji požádal o tanec, byl by nejraději rovnou zavraždil. Avšak tohle se stalo pouze dvakrát a k jeho úžasu Olimpia poté při každém tanci už zůstala sedět a Nathanael nelenil a vždy znovu si ji odvedl na parket. Kdyby byl Nathanael s to kromě sličné Olimpie vidět i něco dalšího, neodvratně by byla vypukla všeliká osudná váda a svár; zjevně se totiž polohlasný, namáhavě potlačovaný řehot, který v tom a v onom koutě propukal mezi mladými lidmi, vztahoval k Olimpii, kterou sledovali notně kuriózního pohledy, a nikdo nevěděl proč. Rozpálen tancem a hojným vínem Nathanael odhodil veškerý ostych, jindy mu vlastní. Seděl vedle Olimpie, její ruku ve své, a celý rozohněný mluvil o své lásce slovy, kterým nikdo nerozuměl, ani on, ani Olimpia. Ale Olimpia přece možná ano; protože se mu dívala upřeně do očí a znovu a znovu vzdychala: „Ach – ach – ach!“, na což Nathanael říkal: „Ó ty skvělá, nebeská ženo! – ty paprsku ze zaslíbeného zásvětí lásky – ty hluboká mysli, v níž se zrcadlí veškeré mé bytí,“ a ještě hodně podobného. Ale Olimpia jen pořád znovu vzdychala: „Ach, ach!“ – Profesor Spallanzani několikrát prošel kolem šťastlivců a zcela zvláštně se na ně usmál. Nathanaelovi najednou připadlo, přestože byl ve světě docela jiném, že se snad v tomhle světě u profesora Spallanzaniho začíná viditelně smrákat; rozhlédl se kolem sebe a ke svému nemalému úleku postřehl, že poslední dvě svíce v prázdné síni dohořívají a už už zhasnou. Hudba a tanec dávno ustaly. „Rozchod, rozchod,“ vykřikl divoce a zoufale, políbil Olimpii ruku, sklonil se k jejím ústům, ledově chladné rty setkaly se s jeho žhavými! – Tak jako když se dotkl Olimpiiny chladné ruky, zdálo se mu i teď, že ho popadla niterná hrůza, myslí mu náhle probleskla legenda o mrtvé nevěstě; ale Olimpia jej k sobě pevně přitiskla a v polibku jako kdyby jí rty teplaly k životu. – Profesor Spallanzani zvolna kráčel prázdnou síní, jeho kroky zněly dutou ozvěnou a jeho postava, kolem níž kmitaly mihotavé stíny, vypadala jako děsivý přízrak. „Miluješ mě – miluješ mě, Olimpie? – Jen tohle řekni! – Miluješ mě?“ šeptal Nathanael, ale Olimpia vstala, jen vzdychala: „Ach – ach!“ – „Ano, má spanilá, nádherná hvězdo lásky,“ rozhovořil se Nathanael, „vzešlas mi a budeš zářit, budeš povždy zjasňovat mé nitro!“ – „Ach, – ach!“ replikovala Olimpia a kráčela pryč. Nathanael šel za ní, stanuli před profesorem. „Bavil jste se s dcerou neobyčejně živě,“ zahovořil profesor a usmíval se, „nuže, nuže, milý pane Nathanaeli, pokud se vám zamlouvá konverzovat s tím hloupým děvčetem, budete vítán, když k nám tu a tam zajdete.“ – Nathanael, v hrudi jasně zářící nebesa, rozloučil se a šel. Spallanzaniho oslava se v příštích dnech tématem nesčetných hovorů. Přestože profesor udělal všechno, aby se jevil ve skvělém světle, veselé hlavičky dovedly připomenout nejednu nepatřičnost a podivnost, které se vyskytly, a především se všichni otírali o smrtelně strnulou, němou Olimpii; tvrdilo se, že vzdor svému sličnému zevnějšku je úplně tupá, a to že je příčinou, proč ji Spallanzani tak dlouho skrýval. Nathanael to vnímal nikoliv bez niterného hněvu, nicméně mlčel; protože stálo by vůbec za to dokazovat těmhle mladíkům, že právě jejich vlastní tupost jim brání, aby rozeznali hloubku Olimpiiny skvělé mysli? „Udělej mi laskavost, bratře,“ zahovořil jednoho dne Siegmund, „udělej mi laskavost a řekni mi, jak to, že ses ty, člověk tak chytrý, mohl zakoukat tamhle do toho voskového obličeje, do té dřevěné loutky!“ Nathanael už už zlobně vyjel, ale rychle se vzpamatoval a opáčil: „Řekni ty mně, Siegmunde, jak tvému pohledu, který jinak jasně vidí všechno krásné, jak tvým čilým smyslům mohl uniknout Olimpiin nebeský půvab! Jenže právě proto nejsi, děkuji za to osudu, mým sokem; to by jeden z nás musel se už válet v krvi.“ Siegmund si nejspíš všiml, jak se to má s přítelem, obratně zmírnil tón, prohlásil, že v lásce se nikdy není co přít o toho, koho milujeme, a dodal: „Je ale přece jen s podivem, že leckdo z nás soudí o Olimpii poměrně stejně. Zdála se nám – neměj mi to za zlé, bratře! – podivně strnulá a bez duše. Její postava je souměrná tak jako její obličej, to je pravda! – Mohla by se považovat za sličnou, kdyby její pohled nebyl tak skrznaskrz bez jediného paprsku života, málem bych řekl, jako kdyby nebyl vidomý. Chodí podivně odměřeně, každý pohyb jako kdyby odvisel od pohonu nějakého nataženého soukolí. Její hra, její zpěv mají nepříjemně pravidelný bezduchý rytmus nějakého zpívajícího stroje a stejné je i její tančení. Pro nás je dnes Olimpia někým naprosto příšerným, nechceme s ní mít už co do činění, připadala nám, jako kdyby se pouze tvářila jako živá bytost, a ve skutečnosti to s ní bylo všelijaké.“ – Nathanael nakonec odolal trpkému pocitu, jaký se ho, co tohle Siegmund říkal, už už zmocňoval, ovládl svou nelibost a řekl pouze velmi vážně: „Možná vám Olimpia připadá příšerná, vám chladným prozaickým lidem. Jen poetická duše však odhalí mysl fádně uspořádanou! – Jen mně se vyjevil její láskyplný pohled a prozářil mi ducha i srdce, jen v Olimpiině lásce se shledávám se svým Já. Vám zjevně není vhod, že neklábosí a plynně nekonverzuje jako ostatní ploché mozečky. Řekne toho málo, jenže to málo se jeví jako pravé hieroglyfy niterného světa plného lásky a výsostného poznání duchovního života a v představě nepomíjející věčnosti. Jenže pro tohle všechno vy nemáte zhola smysl a pro vás jsou to jen zbytečná slova.“ – „Bůh tě chraň, pane bratře,“ řekl Siegmund velice něžně, téměř lítostivě, „ale mně se zdá, žes na špatné cestě. Na mě se můžeš spolehnout, pokud všechno – ne, už se mi nechce nic říkat!“ – Nathanelovi náhle připadalo, že to snad ten studený prozaický Siegmund s ním myslí nadmíru dobře, proto nabízenou mu rukou potřásl velice srdečně.

Nathanael nadobro zapomněl, že na světě existuje nějaká Klára, kterou dřív miloval; matka – Lothar – všichni se mu vytratili z paměti, žil jen pro Olimpii, sedával u ní den co den celé hodiny a blouznil o její lásce, o náklonnosti vznícené k životu, o psychické spřízněnosti volbou a Olimpia to všechno velice zbožně poslouchala. Z nejhlubšího dna psacího pultu vydoloval Nathanael všechno, co kdy napsal. Básně, fantazie, vize, romány, povídky, denně se ta spousta rozmnožovala o rozličné do neurčita se rozmachující sonety, o stance, o kancóny a to všechno četl Olimpii celé hodiny a vůbec se neunavil. Ale on také nikdy ještě neměl tak skvělou posluchačku. Nevyšívala a nepletla, nedívala se oknem ven, nekrmila ptáky, nehrála si s pískem ani s oblíbenou kočkou, neskládala papírové vlaštovky ani nic podobného, neopovážila se tichým nuceným kašlem potlačit zívání, – zkrátka – hodiny a hodiny se strnulým pohledem upřeně hleděla milovanému do očí, nepoposedla, nepohnula se a ten její pohled byl žhavější a žhavější. Pouze když Nathanael konečně vstal a políbil ji na ruku, také někdy na ústa, řekla: „Ach, ach!“ – poté však: „Dobrou noc, můj milý“! – „Ach, ty skvělá, ty hluboká mysli,“ vyhrkl Nathanael ve své jizbě, „jen ty, jedině ty mě úplně chápeš.“ Celý se rozechvěl niternou uchváceností, když pomyslel, jak podivuhodný souzvuk se den co den silněji vyjevuje v jeho a v Olimpiině mysli; připadalo mu totiž, jako by mu Olimpia o jeho dílech, o jeho literárním nadání vůbec mluvila přímo z duše, ba jako by ten hlas zněl dokonce z jeho nitra. A tak tomu určitě bylo; protože víc, než jsme tu prve uvedli, toho Olimpia nikdy neřekla. Pokud si však Nathanael za jasných střízlivých okamžiků připomněl, jak věru skrznaskrz pasivní Olimpia je, jak je skoupá na slovo, vzdor tomu si řekl: „Co jsou slova – slova! – Pohled jejích nebeských očí toho řekne víc než jakákoli promluva na tomto světě. Dokáže se takové nebeské dítě vůbec vtěsnat do úzkých mezí, jaké stanovila nějaká ubohá pozemská potřeba?“ – Profesor Spallanzani zřejmě byl navýsost potěšen dceřiným vztahem k Nathanaelovi; tomu dával najevo, jak je spokojen, a když se Nathanael konečně odvážil učinit vzdálenou narážku na svůj svazek s Olimpií, profesor se zeširoka usmál a prohlásil, že nechá plně na dceři, aby se sama rozhodla. – Nathanael, povzbuzen tím, co řekl profesor Spallanzani, v srdci palčivou touhu, rozhodl se, že hned příštího dne Olimpii naléhavě požádá, aby se bez vytáček a zřetelně vyslovila, co mu už dávno říká její spanilý láskyplný pohled, že chce být jeho navždy. Hledal prsten, který mu při loučení věnovala matka, aby jej nabídl Olimpii co symbol své oddanosti, symbol toho, že jeho život po jejím boku bude jen kypět a vzkvétat. Přitom se mu ocitly v rukou Klářiny a Lotharovy dopisy; netečně je odhodil stranou, našel prsten, strčil jej do kapsy a běžel za Olimpií. Už na schodech, na chodbě zaslechl podivný hluk; jako kdyby vycházel ze Spallanzaniho studovny. – Dupot – řinkot – nárazy – rány do dveří, do toho kletby a spílání. „Pusť – pusť – ty ničemníku – ty zlotřilče! – Kvůli tomu dávat v sázku život, duši? – Ha, ha, ha, ha! – takhle jsme se nesázeli – já, já jsem valil oči – já to soukolí – ty hlupáku s tím svým soukolím – prokletý pse, hodinářský ťulpase – pryč s tebou – satane – stůj – ty hračkáři – čertovská šelmo! – stůj – pryč – pusť!“ To takhle jeden přes druhého hlučeli a zuřili Spallanzani a Coppelius. Nathanael, jat nevýslovnou úzkostí, vrhl se dovnitř. Profesor držel za ramena jakousi ženskou figurínu, Ital Coppola ji držel za nohy, tahali a škubali jí sem a tam a zuřivě se přeli, čí že je. Nathanael do hloubi duše vyděšený prudce ucouvl, když poznal Olimpiinu postavu; rozlítil se divým hněvem a už už milovanou dívku rval těm rozběsněncům z rukou; jenže v tu chvíli se Coppola s obrovskou silou otočil, vyrval figurínu profesorovi z rukou a uštědřil mu právě figurínou strašlivou ránu, až ten zavrávoral a naznak upadl na stůl, na němž stály fióly, zkumavky, láhve; všechno to náčiní se s řinkotem rozletělo na tisíc střepů. Coppola si figurínu hodil na rámě a se strašlivým ječivým chechtotem pádil pryč a po schodišti dolů, až odpudivě visící nohy figuríny na schodech dřevěně klapaly a rachotily. – Nathanael stál jako zkamenělý – viděl to až příliš zřetelně. Olimpiin smrtelně bledý voskový obličej neměl oči, jen černé jámy místo nich; Olimpia byla loutka bez života. Spallanzani se válel na zemi, střepy mu pořezaly hlavu, hruď i ruce, krev z nich prýštila jako z vodotrysku. Ale sebral všechny síly. – „Za ním – za ním, co čekáš? – Coppelius – Coppelius – uloupil mi můj nejlepší automat – dvacet let jsem na něm pracoval – život dával v sázku – soukolí – řeč – chůze – má – oči – oči ti ukradl. – Proklatec – zlořečený – za ním – přines mi Olimpii – tady máš ty oči!“ Nathanael uviděl, jak na něj upřeně hledí dvě krvavé oči, co ležely na podlaze; Spallanzani je nezraněnou rukou popadl a hodil je po něm, zasáhly mu hruď. – Žhoucími pařáty popadlo jej šílenství a zaťalo se mu do nitra, na kusy mu rvalo srdce i mysl. „Hví – hví – hví! – ohnivý kruh – ohnivý kruh! toč se, ohnivý kruhu – vesele – vesele! Dřevěná panenko, hví, krásná dřevěná panenko, toč se“ – a vrhl se na profesora a sevřel mu hrdlo. Byl by ho zardousil, ale ten rámus přilákal množství lidí, vtrhli dovnitř, prudce zvedli rozběsněného Nathanaela a tak zachránili profesora; hned jej obvázali. Siegmund, jakkoliv byl silný, nedokázal rozzuřeného Nathanaela zkrotit; ten bez ustání strašlivě křičel: „Dřevěná panenko, toč se,“ a sevřenými pěstmi mlátil kolem sebe. Konečně se několika lidem podařilo spojenými silami jej přemoci, hodili ho na zem a svázali. Co říkal, překrýval strašlivý zvířecí řev. Zuřil, běsnil až hrůza; dopravili jej do blázince.

Než budu, vlídný čtenáři, pokračovat ve vyprávění, co se dál dělo s nešťastným Nathanaelem, mohu tě ujistit, pokud by ses snad nějak zajímal o obratného mechanika a tvůrce automatů Spallanzaniho, že ten se úplně vyléčil ze svých poranění. Musel však odejít z univerzity, protože ta historie s Nathanaelem vzbudila rozruch a všeobecně se mělo za naprosto neslýchaný podvod, že na čajové dýchánky rozumných lidí (Olimpia na ně úspěšně chodila) namísto živého člověka propašovával dřevěnou loutku. Právníci to dokonce měli za podvod o to horší a tedy hodný trestu o to tvrdšího, že byl namířen proti obecenstvu a tak chytře zosnován, že nikdo (vyjma hodně chytrých studentů) nic takového nepostřehl, vzdor tomu že teď se všichni tváří moudře a odvolávají se na rozličná fakta, jež jim najednou připadají podezřelá. Ti ovšem nižádnou chytrost vlastně neprojevili. Mohlo se snad třeba někomu zdát podezřelé, že podle toho, co tvrdil jeden elegantní účastník takového dýchánku, Olimpia proti všemu zvyku častěji kýchá, než zívá? Což, mínil onen elegán, bylo tím, jak si natahovala skryté hnací ústrojí; slyšitelně to vždy zavrzalo, a tak dále. Profesor poezie a řečnictví si šňupl, zaklapl krabičku, odkašlal si a pravil obřadně: „Velevážení pánové a dámy! Nepozorujete, v čem že je jádro pudla? To celé je alegorie – rozvinutá metafora! – Rozumíte mi! – Sapientisat!“ Ale leckterý velevážený pán se tím nespokojil; historie s automatem se jim hluboce zaryla do duše a vskutku se všem do mysli vkrádal odpor a nedůvěra vůči lidským figurínám. Aby se kterýkoliv milovník mohl naprosto přesvědčit, že nemiluje dřevěnou loutku, nejeden z nich požadoval, aby jeho milovaná něco zapěla a zatančila nikoli v taktu, aby u předčítání vyšívala, pletla, hrála si s mopslíkem a tak dále, především však aby pouze neposlouchala, nýbrž i tu a tam promluvila tak, že u té mluvy bude vskutku patrno jisté uvažování a cítění. Lecčí milostný svazek se upevnil a ještě více způvabněl, jiní naproti tomu se tiše rozešli. „Tady se věru nedá za nic ručit,“ říkal ten i onen. Na čajových dýcháncích se neuvěřitelně zívalo, nikdy však se nekýchalo, aby se vyvrátilo jakékoli podezření. – Spallanzani, jak už řečeno, musel pryč, aby se vyhnul kriminálnímu vyšetřování stran automatu, který podvodně propašoval mezi lidi. Coppola rovněž zmizel.

Nathanael jako kdyby se probudil z těžkého, strašného snu, otevřel oči a cítil, jak jím něžně a nebesky vřele proniká jakýsi nevýslovně blažený pocit. Ležel v posteli, ve svém pokoji v rodném domě, Klára se nad ním skláněla a poblíž stála matka a Lothar. „Konečně, konečně, můj milovaný Nathanaeli – uzdravil ses z těžké choroby – teď jsi zase už můj!“ – To řekla Klára věru z upřímné duše a vzala Nathanaela do náruče. Tomu se ze samé lítosti i radosti řinuly zářivé žhoucí slzy z očí a zhluboka zasténal: „Má – má Kláro!“ Do jizby vešel Siegmund, který věrně vytrvával u přítele v jeho velké tísni. Nathanael mu podal ruku: „Věrný bratře, tak tys ode mě vůbec neodešel!“ Jakékoliv stopy po šílenství se vytratily, Nathanael záhy nabyl sil díky starostlivé péči matky, milovaného děvčete, přátel. A do domu zavítalo i štěstí, jeden starý skoupý strýc totiž, od něhož se nikdo ničeho nenadál, zemřel a matce spolu se značným jměním zanechal stateček v příjemné krajině nedaleko města. Tam se chystali odstěhovat, matka, Nathanael se svou Klárou, kterou si zamýšlel vzít, a Lothar. Nathanael byl teď mírnější, dětštější než kdy předtím a teprve teď si zplna uvědomoval Klářinu nebesky čistou, nádhernou mysl. Nikdo mu sebemenší narážkou nepřipomněl nikdy minulost. Pouze když se s ním Siegmund loučil, řekl Nathanael: „Bohu dík, bratře! Byl jsem na špatné cestě, ale anděl mě včas odvedl na světlou stezku! – Ach, to přece byla Klára!“ – Siegmund jej nenechal mluvit dál, z obavy, aby mu příliš jasně jako plamen nevytanuly vzpomínky hluboce zraňující. – Nadešel čas, kdy ti čtyři šťastní lidé už už odjížděli na stateček. V poledne se prošli ulicemi města. Nakoupili to a ono, vysoká radniční věž vrhala na trh obrovský stín. „Hej!“ řekla Klára, „vylezme ještě jednou nahoru a podívejme se na daleké hory!“ Jak se řeklo, tak se udělalo. Nathanael i Klára vystoupali vzhůru, matka se služkou odešly domů a Lothar, kterému se nechtělo škrábat se po té spoustě schodů, hodlal počkat dole. Tak tedy ti dva zamilovaní stanuli ruku v ruce na nejvyšší věžní galerii a dívali se na vonící lesy, za nimiž se jako nějaké obrovské město tyčily modré hory.

„Podívej se na to zvláštní malé šedivé křovisko, jako kdyby věru kráčelo přímo k nám,“ podivila se Klára. – Nathanael mechanicky sáhl do boční kapsy; nahmatal Coppolovo kukátko, podíval se stranou – před kukátkem stála Klára! – Křečovitě Nathanelovi zaškubalo ve všech žilách i tepnách – smrtelně bledý třeštil zrak na Kláru, ale záhy už šlehaly a sršely mu ohnivé proudy zvypoulených očích, příšerně zařval jako štvané zvíře; vyskočil vysoko do vzduchu, hrůzně se zachechtal a zakřičel řezavě: „Dřevěná panenko, toč se – dřevěná panenko, toč se“ – a mocnou silou popadl Kláru a už už ji svrhával dolů, jenže Klára v zoufalé smrtelné úzkosti zaťala prsty pevně do zábradlí. Lothar zaslechl, jak rozzuřený Nathanael běsní, zaslechl Klářin úzkostný křik, projela jím děsivá předtucha, pádil nahoru, dveře od druhého schodiště byly zamčené – Klářin žalostný křik se ozval ještě silněji. Téměř beze smyslů zlobou a úzkostí kopl do dveří a ty se konečně rozlétly. Klára se ozývala stále chaběji: „Pomoc – zachraňte – zachraňte“ – hlas jí zmíral v povětří. „Je mrtvá – ten zběsilec ji zavraždil,“ křičel Lothar. I dveře na galerii byly přiražené. – Zoufalství dodalo Lotharovi sílu obra, vyvrátil dveře z veřejí. Bože na nebesích – Klára, kterou rozběsněný Nathanael svíral v pažích, vlála vzduchem nad galerií – už jen jednou rukou svírala železné zábradlí. Lothar rychlostí blesku uchopil sestru, vtáhl ji do galerie a sevřenou pěstí současně udeřil zuřivce do obličeje, až ten odskočil dozadu a pustil tu, kterou málem ulovila smrt.

Lothar pádil dolů s omdlelou sestrou v náručí. – Byla zachráněna. – Nathanael začal zuřivě pobíhat po galerii a skákal do vzduchu a křičel: „Ohnivý kruhu, toč se – ohnivý kruhu, toč se.“ – Lidé se sbíhali k tomu divokému křiku; mezi nimi čněl obrovitý advokát Coppelius, právě přibyl do města a rovnou se vydal na trh. Lidé se rozbíhali nahoru, zmocnit se zběsilce; Coppelius se rozchechtal a řekl: „Ha, ha – jen počkejte, ten přijde dolů sám od sebe,“ a díval se nahoru jako ostatní. Nathanael se náhle zastavil, jako kdyby zkameněl, naklonil se dolů, uviděl Coppelia a s pronikavým zaječením „Ha! Krásný kuka – krásný kuka“ přeskočil zábradlí.

Když Nathanael s roztříštěnou hlavou ležel na dláždění, Coppelius zmizel v tlačenici.

Po několika letech kdosi tvrdil, že viděl Kláru v jedné vzdálené končině, prý se s nějakým přívětivým mužem držela za ruku, seděli u dveří jednoho hezkého venkovského stavení a před nimi si hrály dvě čilé děti. Z toho by se dalo usuzovat, že Klára se přece jen dobrala poklidného domácího štěstí, jaké hovělo její utěšené mysli milující život a jaké by jí Nathanael, člověk v nitru rozervaný, byl nikdy nemohl poskytnout.

Ignác Denner

Před dávnými, již zapomenutými časy žil v jednom divokém, opuštěném lese v krajině okolo Fuldy odvážný myslivec jménem Andres. Byl také osobním lovcem hraběte Aloyse von Vacha, kterého doprovázel na dlouhých cestách krásnými vlašskými kraji a jemuž jednou, když je na nebezpečných cestách v Království neapolském přepadli lupiči, svou prozíravostí a odvahou zachránil život. V hostinci v Neapoli, kde se ubytovali, pracovala chudá, překrásná dívka, které se hostinský ujal jako sirotka, ovšem jednal s ní velmi tvrdě a přiděloval jí nejpodřadnější práci na dvoře a v kuchyni. Andres se s ní pokoušel domluvit a povzbudit ji útěšnými slovy, jak jen to jeho omezená znalost jazyka dovolovala, a děvče se do něj zamilovalo tak, že se od něj nechtělo odloučit, a bylo rozhodnuté ho doprovázet až do chladných krajů Německa. Hrabě von Vach, dojatý prosbami Andrese a slzami Giorginy, nakonec svolil k tomu, aby si dívka přisedla k milovanému Andresovi na kozlík a vydala se s nimi na náročnou cestu. Ještě než přejeli hranice Itálie, nechal se Andres s Giorginou sezdat. A když konečně dorazili na panství hraběte von Vacha, rozhodl se hrabě, že nejlepší odměnou pro věrného služebníka bude jmenovat ho revírním myslivcem. Jen s Giorginou a starým sluhou se Andres přestěhoval do pustého, temného lesa, který měl chránit před pytláky a zloději dřeva. Místo očekávaného blahobytu, který mu hrabě von Vach sliboval, vedl těžký, vyčerpávající a nuzný život a brzy upadl do bídy a starostí. Malá částka v hotovosti, kterou mu vyplácel hrabě, stačila stěží na ošacení pro něj a pro Giorginu. Nepatrné zisky, které mu občas připadly při prodeji dřeva, byly nejistým a nízkým zdrojem příjmů a zahradu, o kterou pečoval a na niž byl odkázán, často plenili vlci a divoká prasata, ať ji se starým sluhou střežili sebevíc, takže jedné noci vzala za své i tato poslední naděje na slušné živobytí. Přitom mu neustále usilovali o život pytláci a zloději dřeva. Jako odvážný a zbožný muž, který raději strádal, než by si přivlastnil cizí majetek, odolával všem pokušením a plnil svou službu věrně a odhodlaně. Proto na něj měli lapkové tak spadeno a pouze jeho věrné dogy ho chránily před nočním nájezdem loupežné bandy. Giorgina, která nebyla zvyklá na tamější klima a život v divokém lese, nezadržitelně uvadala. Bronzový nádech ve tváři se proměnil ve vybledlou žluť, zářivé oči potemněly a její plná, zaoblená postava se každým dnem stávala vychrtlejší. Často se za měsíčných nocí budila. V dálce zaznívaly lesem výstřely, dogy vyly, její muž tiše vstával z lože a spolu se sluhou se s tichým šepotem vydávali ven do mrazu. V těch chvílích se vroucně modlila k Bohu a všem svatým, aby ji a jejího věrného muže vysvobodili z této hrozné pustiny a ochránili před neustále hrozící smrtí. Narození chlapce Giorginu trvale upoutalo na lůžko, byla den ode dne slabší a cítila blížící se konec. Nešťastný Andres chodil jako duch a sžíraly ho ponuré myšlenky. S nemocí jeho ženy ho všechno štěstí opustilo. Kusy zvěře se jako poťouchlí duchové zjevovaly v křovinách, když ale stiskl spoušť, jako by se rozplynuly ve vzduchu. Nedařilo se mu trefit žádné zvíře a jen jeho sluha, zkušený střelec, dokázal složit nějakou zvěř, musel ji ale dodávat hraběti von Vachovi. Jednoho dne seděl na loži Giorginy, strnulý pohled upřený na milovanou ženu, která byla tak vyčerpána, že sotva dýchala. Přemožen tupou, nevýslovnou bolestí ji uchopil za ruku a neslyšel ani nářek chlapečka, který byl polomrtvý hlady. Sluha již za časného rána vyrazil do Fuldy, aby za poslední úspory opatřil nějaké přilepšení pro nemocnou. Široko daleko nebylo lidské duše, která by mu mohla poskytnout útěchu, jen vítr skučel v ostrých tónech hrůzného nářku v temných jedlích a dogy kňučely, jako by bědovaly nad nešťastným pánem. Tu Andres náhle zaslechl před domem zvuk chůze, lidské kroky. Pomyslel si nejdříve, že se vrací sluha, i když nemohl být tak brzy zpátky, pak ale vyskočili psi a začali zuřivě štěkat. Musel to být někdo cizí. Andres vyšel přede dveře. Proti němu stál vysoký, vyhublý muž v šedém kabátě, s čapkou zaraženou hluboko do očí. „Aj,“ prohodil muž, „jak jsem jen mohl v lese takhle zabloudit! Z hor začíná foukat vichr, přijde hrozné počasí. Dovolil byste, pane, abych vstoupil do vašeho domu, zotavil se po obtížné cestě a občerstvil se na další pouť?“ „Ach pane,“ odvětil Andres, „přicházíte do domu, ve kterém vládne bída s nouzí, a mimo židle, na které si můžete odpočinout, vám nemohu k občerstvení nabídnout takřka nic. Dokonce své nemocné ženě nemám co dát a sluha, kterého jsem poslal do Fuldy, přinese teprve pozdě večer něco k jídlu.“ S těmito slovy vstoupili do domu. Cizinec odložil čepici a kabát, pod kterým nesl cestovní brašnu a truhličku. Vytáhl také stiletto a dvě pistole terceroly, které položil na stůl. Andres přistoupil k loži Giorginy, která ležela v bezvědomí. Cizinec k nim rovněž přikročil, pohlédl na nemocnou pronikavým, zkoumavým zrakem a uchopil její ruku, aby nahmatal puls. Zcela zoufalý Andres zvolal: „Ach Bože, ona snad umírá!“ Cizinec odvětil: „Ale kdepak, milý příteli! Můžete být naprosto klidný. Vaší ženě nechybí nic než výživná, dobrá strava a hned na místě jí nejlépe prospěje povzbudivý prostředek, který zároveň posilňuje. Nejsem sice lékař, spíš obchodník, ale ve vědách lékařských nejsem zcela nezkušený a z dávných časů mám ještě v zásobě arcanum, které nosím stále u sebe a někdy je i prodávám.“ S těmito slovy otevřel cizinec truhličku, vytáhl baňku, nakapal z ní na kostku cukru temně rudý sirup a podal ho nemocné. Pak vytáhl z cestovní brašny malou broušenou lahvičku vybraného rýnského vína a vpravil několik lžiček do úst nemocné. Chlapce ať položí do postele na matčina prsa, poručil, a oba ať nechají v klidu. Andresovi bylo, jako by k nim do pustiny sestoupil nějaký svatý, aby mu poskytl útěchu a pomoc. Zpočátku ho odrazoval cizincův pichlavý a lstivý pohled, nyní ale, poté co projevil takovou účast a bez váhání pomohl Giorgině, k němu začal pociťovat důvěru. Otevřeně cizinci vyprávěl, jak ho dobrodiní, které mu chtěl učinit hrabě von Vach, uvrhlo do bídy a nouze, a postěžoval si, že už nejspíš do konce svých dnů nevybředne z tíživé chudoby a strádání. Cizinec ho ale začal utěšovat a pravil, že nečekané štěstí často přináší těm, kteří již upadali v beznaděj, všechny poklady života, že se ovšem člověk sám musí něčeho odvážit, aby štěstí přivolal. „Ach, milý pane,“ zabědoval Andres, „důvěřuji v Boha a v přímluvu svatých, ke kterým se s manželkou každý den vroucně modlíme. Co mám jen dělat, abych nám opatřil peníze a majetek? Když mi to Boží prozřetelnost nepřisoudila, pak by přece byl hřích po tom bažit. Pokud bych ale ještě na tomto světě měl přijít k majetku, po němž toužím jen kvůli své ubohé ženě, která opustila svou krásnou vlast, aby mě následovala do této divoké pustiny, pak ať se tak stane, aniž bych riskoval zdraví a život pro mrzké světské statky.“ Cizinec se nad těmito slovy zbožného Andrese zvláštně pousmál a právě se chystal něco odvětit, když tu se Giorgina s hlubokým povzdechem probudila z hlubokého spánku. Cítila se zázračně posílena. Také chlapeček na jejích prsou spokojeně vrněl. Andres byl bez sebe nadšením, plakal, modlil se a jásal. Sluha se mezitím vrátil, připravil z donesených potravin pokrm, jak nejlépe dovedl, a přizvali k němu rovněž cizince. Ten sám uvařil pro Giorginu výživnou, posilující polévku a přidal do ní různá koření a přísady, které nosil při sobě. Nadešel pozdní večer, a cizinec musel proto přenocovat u Andrese. Poprosil, aby mu připravili lože ze slámy ve světnici, kde sami nocovali. Tak se stalo. Andres, který starostí o Giorginu nemohl usnout, pozoroval cizince, který sebou trhl při každém silnějším povzdechu Giorginy, každou hodinu vstával, tiše vždy přistoupil k jejímu loži, změřil jí puls a vpravil do ní lék.

Ráno se Giorgině dařilo mnohem lépe. Andres z celého srdce děkoval cizinci, kterého nazýval andělem strážným. Také Giorgina se připojila, že ho k její záchraně musel poslat sám Bůh v odpovědi na její vroucí modlitby. Zdálo se, že cizinci jsou tyto živé projevy díků na obtíž. Byl očividně v rozpacích a čas od času prohodil, že by musel být nelida, kdyby byl nemocné svými znalostmi a léky, které měl u sebe, nepomohl. Připojil, že nikoli Andres, ale on je zavázán díky, neboť ho bez ohledu na nouzi, která vládla v jejich příbytku, tak pohostinně přijali a za to jim také nezůstane nic dlužen. Vytáhl pěkně napěchovaný měšec, vyňal několik zlaťáků a podal je Andresovi. „Och, pane,“ zvolal Andres, „jak bych od vás mohl vzít tolik peněz a za co vlastně? Přijmout vás v mém domě, když jste zabloudil ve zdejším divokém, hlubokém lese, to byla přece má křesťanská povinnost, a pokud vám připadalo nutné mi nějak poděkovat, pak jste mě už odměnil více, než mohu vůbec vyjádřit slovy, tím, že jste jako moudrý a v lékařství zběhlý muž zachránil mou milovanou ženu před nevyhnutelnou smrtí. Ach, pane! Nikdy nezapomenu, co jste pro mne udělal. Kéž Bůh dá a já vám mohu ten vznešený čin jednou oplatit s nasazením vlastního života.“ Při slovech odhodlaného Andrese se cizinci hrozivě zablesklo v očích. „Vy si ale musíte, odvážný muži,“ opáčil, „vy si musíte ty peníze vzít. Už kvůli vaší ženě, abyste jí mohl opatřit lepší stravu a léky. To bude totiž potřebovat, aby neupadla do předchozího stavu a mohla také kojit vašeho chlapečka.“ „Ach pane,“ opáčil Andres, „odpusťte, ale vnitřní hlas mě nabádá, že si od vás nesmím vzít peníze, které jsem si nezasloužil. Tento vnitřní hlas, kterému jsem vždy důvěřoval jako vyššímu vnuknutí svého svatého patrona, mě doposud bezpečně vedl životem a ochraňoval přede vším, co mě ohrožovalo na duchu či na těle. Pokud chcete jednat velkomyslně a mně, chudákovi, pomoci, pak mi zde nechte lahvičku vašeho zázračného léku, který mé ženě vrátí úplné zdraví.“ Giorgina se posadila na posteli a bolestný, útrpný pohled, který na Andrese upřela, jako by ho nabádal, aby tentokrát nedal tolik na své vnitřní pochybnosti, ale aby přijal dar toho milosrdného muže. Cizinec si toho povšiml a pravil: „Když se tedy tak zdráháte přijmout ode mne peníze, daruji je vaší drahé ženě, která jistě nepohrdne mým dobrým úmyslem, pomoci vám z hořké bídy.“ S těmito slovy sáhl ještě jednou do měšce, přistoupil ke Giorgině a dával jí sumu jednou tak vysokou, než předtím nabízel Andresovi. Giorgina hleděla na třpytivé zlato zářícíma očima, nebyla s to ze sebe vypravit ani slovo díků a slzy radosti se jí koulely po tvářích. Cizinec se od ní rychle odvrátil a promluvil k Andresovi: „Hleďte, milý příteli, můžete můj dar bez obav přijmout, neboť vám jen dávám něco málo z velkého přebytku. Přiznávám se, že nejsem tím, kým se zdám být. Protože jsem oděn prostě a putuji jako nuzný podomní obchodník pěšky, domníváte se jistě, že jsem chudý a s bídou vyžívám z malého výdělku na trzích a jarmarcích. Musím vám ale prozradit, že jsem díky výhodnému obchodu se vzácnými šperky, kterému se již roky věnuji, velmi zbohatl a jen ze starého zvyku jsem zůstal věrný prostému životu. V této malé cestovní brašně a v této truhličce uchovávám šperky a vzácné kameny, mnohé z nich vybroušené v dávných dobách, které mají hodnotu mnoha, mnoha tisíc. Tentokrát jsem měl při obchodech ve Frankfurtu šťastnou ruku, takže to, co jsem daroval vaší ženě, nepředstavuje zdaleka ani setinu mého výdělku. Nehledě na to vám ty peníze rozhodně nedávám jen tak, ale budu za ně vyžadovat různé protislužby. Chtěl jsem jít jako obvykle z Frankfurtu do Kasselu a u Schlüchternu jsem sešel ze správné cesty. Přitom jsem zjistil, že cesta tímto lesem, které se jinak poutníci obávají, je právě pro pěšího vcelku příjemná, proto když budu v budoucnu cestovat zase tímto směrem, půjdu opět po téže cestě a stavím se u vás. Budu u vás tedy dvakrát do roka potřebovat nocleh, totiž o Velikonocích, když poputuji z Frankfurtu do Kasselu, a pozdě na podzim, když půjdu z Michalského trhu v Lipsku do Frankfurtu a odtud do Švýcarska a nejspíš také do vlašského kraje. Pak mě za slušnou odměnu na den, dva nebo i tři ubytujete. To je tedy první protislužba, o kterou vás žádám.

Dále vás prosím o to, abyste si u sebe ponechali tuto truhličku, v níž je zboží, které nepotřebuji v Kasselu a které by mi na cestě zbytečně překáželo, a to až do nadcházejícího podzimu, kdy vás přijdu zase navštívit.

Nebudu vám zatajovat, že zboží má hodnotu mnoha tisíc, ale nebudu vás kvůli tomu upomínat k větší starostlivosti, protože vám při vší vaší zbožnosti a věrnosti věřím, že byste starostlivě opatrovali i tu nejnepatrnější maličkost, kterou bych k vám dal do úschovy. Tím jistěji tak učiníte u věcí takové ceny, jako jsou ty uložené v truhličce. To je tedy druhá služba, kterou od vás žádám.

Tu třetí, o kterou vás poprosím, budete považovat za nejobtížnější, i když právě tu nyní nejvíce potřebuji. Opusťte prosím svou milovanou ženu, jen na tento jediný den, a doprovoďte mě lesem až na cestu do Hirschfeldu, kde navštívím známé, než budu pokračovat do Kasselu. Protože lesní cestu moc dobře neznám, a mohl bych tedy bez doprovodu takového zkušeného muže, jakým jste vy, snadno opět zabloudit a zdejší kraj navíc nepůsobí právě bezpečně. Vám, jako místnímu myslivci, se nikdo neodváží nic zlého provést, ale já, osamělý poutník, bych se mohl lehko ocitnout v nebezpečí. Ve Frankfurtu se mluvilo o tom, že loupežnická banda, která řádila v Schaffhausenu a později se stáhla až ke Štrasburku, nyní vtrhla i do fuldských panství, protože obchodníci cestující z Lipska do Frankfurtu pro ně představují větší kořist, než jakou mohli urvat tam. Bylo by přece docela dobře možné, že mě z Frankfurtu znají jako bohatého obchodníka se šperky. Pokud tedy za záchranu vaší ženy zasluhuji nějaký dík, odměníte se mi nejlépe, když mě po bezpečné cestě vyvedete z tohoto lesa.“ Andres s radostí svolil vyplnit vše, co se po něm žádalo, a hned se podle přání cizince začal připravovat na cestu: navlékl si mysliveckou uniformu, přes rameno přehodil svou dvouhlavňovou flintu, připásal si pořádný lovecký nůž a sluhovi poručil, aby mu přivedl dvě dogy. Cizinec mezitím otevřel truhličku, jal se z ní vytahovat ty nejkrásnější ozdoby, náhrdelníky, náušnice, spony a rozkládal je na loži Giorginy, která nedokázala skrýt údiv a radost. Když ji ale cizinec vyzval, aby si jeden z těch nejkrásnějších náhrdelníků zkusila, aby si navlékla bohatě zdobené náramky na své nádherně tvarované ruce, a když jí nakonec přidržel malé kapesní zrcátko, ve kterém se mohla po libosti zhlížet, až v dětinské radosti výskala radostí, tu se Andres s výčitkou obrátil na cizince: „Ach, milý pane, jak jen můžete podněcovat v mé ubohé ženě takovou žádostivost po ozdobách, které jí nikdy nemohou patřit a ani by se to nehodilo! Nemějte mi to za zlé, pane, ale ty jednoduché červené korálky, které nosila moje Giorgina na krku, když jsem ji poprvé spatřil v Neapoli, jsou mi tisíckrát milejší než ten blyštivý, lesknoucí se šperk, který mi připadá parádivý a falešný.“ „Vy jste mi ale nějak přísný,“ odvětil s posměšným úsměvem cizinec, „že své nemocné ženě nedovolíte nevinnou radost ozdobit se mými krásnými šperky, které rozhodně nejsou falešné, ale zaručeně pravé. Nevíte snad, že právě ženám činí takové věci opravdové potěšení? A když říkáte, že takový přepych vaší Giorgině nenáleží, tak musím tvrdit pravý opak. Vaše žena je dost krásná na to, aby se mohla takto krášlit, a nevíte přece, jestli jednou nebude tak bohatá, aby takové šperky sama měla a nosila.“ Andres promluvil velmi vážným a naléhavým tónem: „Ale prosím vás, pane! Neveďte takové tajuplné a svádivé řeči! Chcete snad mou ženu omámit, aby jí marnivá touha po takovém světském přepychu nechala tím více pocítit naši chudobu a připravila ji o chuť do života a veselou mysl? Jen si ty vaše krásné věcičky zase zabalte, milý pane! Dám vám na ně dobrý pozor, dokud se nevrátíte. Řekněte mi jen, kdyby se vám – Bože chraň! – na cestách něco přihodilo a vy jste se do mého domu nevrátil, komu mám truhličku předat a jak dlouho máme na vás čekat, než odevzdám šperky tomu, jehož jméno mi svěříte? A jak se prosím vlastně jmenujete vy?“ „Jmenuji se,“ odpověděl cizinec, „Ignác Denner a jsem, jak již víte, obchodník. Nemám ženu ani děti a moji příbuzní žijí ve vlašském kraji. K těm ale nepociťuji žádnou lásku a úctu, protože se o mě, když jsem byl ještě chudý a potřebný, vůbec nestarali. Kdybych se během příštích tří let neobjevil, klidně si truhličku ponechte. Protože ale vím, že se oba, ty i Giorgina, budete zdráhat přijmout ode mě tak bohaté dědictví, jsem pevně rozhodnut darovat truhličku se šperky vašemu chlapci, kterému, prosím, až ho budete biřmovat, dejte jméno Ignatius.“ Andreas opravdu nevěděl, co si počít s tak nevídanou cizincovou štědrostí a velkorysostí. Stál před ním zcela oněmělý, zatímco Giorgina mu děkovala za jeho dobrou vůli a ujišťovala ho, že se bude vroucně modlit k Bohu a ke všem svatým, aby ho ochraňovali na obtížných cestách a vždy ho šťastně dovedli zpět domů. Cizinec se podivně pousmál, jak měl ve zvyku, a pravil, že modlitba krásné ženy má určitě větší sílu než ta jeho. Modlitby že tedy přenechá jí a on bude důvěřovat svému silnému, otužilému tělu a dobrým zbraním.

Zbožnému Andresovi se cizincovo prohlášení hrubě nelíbilo. Spolkl ale, co se už už chystal odvětit, a popoháněl cizince, aby se hned vydali na cestu lesem, neboť jinak se vrátí domů až pozdě v noci a Giorgina se bude nadarmo strachovat.

Cizinec ještě při loučení Giorgině řekl, že – pokud z toho má radost – jí výslovně dovoluje krášlit se jeho šperky, protože v tomto pustém divokém lese jí beztak chybí jiné rozptýlení. Giorgina znachověla vnitřní radostí, neboť nedokázala potlačit zalíbení v zářivém přepychu, a hlavně v drahých kamenech, které bylo jejímu národu vždy vlastní. Denner a Andres se rychle ubírali tmavým, pustým lesem. V nejhustším houští začaly dogy neklidně větřit, štěkaly a ohlížely se po pánovi chytrýma, vnímavýma očima. „Tady se mi to nelíbí,“ prohlásil Andres, natáhl kohoutek dvouhlavňovky a opatrně kráčel se psy před cizím obchodníkem. Neustále měl pocit, jako by v korunách stromů cosi šelestilo, za chvíli zase spatřil v dálce temné postavy, které hned mizely v křoví. Začal odvazovat psy. „Nedělejte to, pane!“ zvolal Denner, „mohu vás ujistit, že se nemusíme ani v nejmenším obávat.“ Jen co ta slova dořekl, vynořil se jen pár kroků před ním velký, snědý chlap s rozcuchanými vlasy a hustým, zakrouceným knírem a v rukou držel brokovnici. Andres se chystal vystřelit. „Nestřílejte! Nestřílejte!“ křičel Denner. Snědý chlap na něj přátelsky pokývl a ztratil se mezi stromy. Konečně byli z lesa venku, na živé, široké cestě. „Děkuji vám tedy srdečně za doprovod,“ řekl Denner. „A teď se vraťte domů. Kdybyste opět narazil na podobné osoby, jako jsme potkali dnes, klidně pokračujte v cestě a nestarejte se o ně. Dělejte, jako byste si jich vůbec nevšímal, nechte dogy na vodítku a domů dojdete vždy úplně bezpečně.“ Andres nevěděl, co si o tom všem má myslet a za koho pokládat toho podivného obchodníka, který jako zaříkávač duchů dokáže uhranout a zahnat nepřítele. Nemohl pochopit, proč vlastně potřeboval doprovod. S ulehčením se Andres vracel lesem zpátky, cestou nenarazil na nic podezřelého a došel v nejlepším pořádku domů, kde mu Giorgina, která už čilá a posilněná vstala z lože, padla plná radosti do náruče.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noční kousky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.