Obsah

Pardubické Vodní Sedmičce

Přestřelka

Setkání

Trik s peněženkou

Na Zelené bráně

Vrbičková zátoka

Na palubě Žraloka

Honička

Zmizelé pramice

Poselství od Admirála

Galeje

Vlajková soutěž

Skok smrti

Znovu do zátoky

Lov

Plavba na Hrčáky

Rozmluva s Admirálem

Vodní Sedmička

Přijímací zkouška

Németh

Den Hrochů

Halda

Večer na řece

Nečekaný úder

Racek

Rackův boj

Lodní telegraf

Prodavači programů

Před Velkými dostihy

Tornádo

Práce a sny

V nové loděnici

Strojovna

Růžová obálka

Na divokých vodách

Závod o Modrou stuhu

Námořní pěchota

V horách

Cesta pro dřevo

Vánice

Bloudění

Klínovka

Návrat na Skočku

Na lyžích

Večer u krbu

Ohňová hlídka

Dvě zmizelé čokolády

Silvestr

Neznámí vetřelci

Velká voda

Pes

Velká plavba

Muž přes palubu!

Skok z jezu

Pirátská hostina

Bitva

Na tábořišti

Půlnoční poplach

Tajemné signály

Záchranná akce

Souboj s lasičkou

Ztroskotání

Jízda na jih

Jezero

Kanadský žertík

Černé dny

Třicet kroků za Sedmičkou

U lesních rybníků

Plavba do ptačí říše

Bouřka

La Manche

Vítězství

Slib věrnosti

Tiráž

Pardubické Vodní Sedmičce

Vzpomínám na svoje malý starosti,

který mě trápily,

když vítr mi převracel kajak

a já myslel, že jsem v nebezpečí.

Mý neštěstí zdálo se velký

a velká zdála se má snaha

překonávat věčný strasti.

A přece jen jedno je velký,

jen jedno je vopravdu velký.

Doma i na dlouhejch cestách

silně prožívat velkej den,

zářivej den,

a vidět světlo,

co naplňuje svět.

ESKYMÁCKÁ PÍSNIČKA Z KENTU

(překlad L. Nováka a H. Bonna)

ZÁŘIJOVÝ den. Nebe nad Polabím je modřejší a hlubší než moře. Nikde ani obláček, jen čas od času vyryje tryskáč do tiché nebeské hladiny stříbrnou brázdu, která se rozplývá jako pěna za plujícím člunem.

Na zámeckých valech žloutnou první listy v korunách javorů. Staré náměstí pod středověkou věží je zaplaveno sluncem, zdi gotických domů tiše praskají v poledním žáru, morový sloup nad kašnou se zřetelně vlní, jak se po něm plazí horký vzduch.

Na východním konci náměstí stojí prastarý dům, zvaný U Jonáše. Celé průčelí má pokryto divnými výjevy. Ze štítu strnule zírá boží oko. Nad okny v horním patře poletují nahatí andílci. Pod nimi se plácá v rozbouřených vodách ošklivá velryba. Již po několik staletí se pokouší spolknout Jonáše. Zatím si nasoukala toho vlasatého chlapíka do tlamy až po pás. Z vodních hlubin přihlíží biblické tragédii mořská panna s prstem v puse. A hned vedle ní šlape vodu mořský kůň.

Nezavedl jsem vás k domu U Jonáše jenom proto, že je to památná stavba se vzácnými reliéfy. Před lety jsem tu bydlel a tady začal příběh, který vám teď budu vyprávět. Příběh plný vůně vod a dálek, hukotu peřejí a slunečních paprsků. Příběh plný skutečných dobrodružství.

Přestřelka

DOLE vrzly dveře a na horním schůdku stanul třináctiletý chlapec s černými brýlemi, oblečený v modrých plátěných kalhotách a bílém tričku. Ten chlapec – to jsem já. Když se na mne dnes podíváte, snad o tom trochu zapochybujete. Ale já se poznávám naprosto jistě; přestože uplynulo pěkných pár let od chvíle, kdy jsem tak stál na horním schůdku a mžoural do slunce. Nakrčený nos, trapně odstávající uši, vyceněné zuby, černé vlasy rozházené po čele, oči jako rozespalá sůva – a k tomu podbradek! Moc inteligentně nevypadám, spíš otráveně. Tvářím se mrzutě asi proto, že jsem právě přejel pohledem chodník až k Zelené bráně, uzavírající náměstí na západní straně. Nikde nikdo. Ve staré čtvrti vládne nepřirozený klid i ve všedních dnech, nesmí sem žádné motorové vozidlo. A o nedělích je to vymřelé město. Přízračná čtvrť duchů. Nesnesitelně tichá a prázdná.

Až do večera budu sám, pomyslel jsem si. Tak jako před týdnem a před měsícem a před rokem.

Sestupuju na chodník a chvilku váhám, kterým směrem vyrazit. Ať zamířím do nových čtvrtí, nebo k zámku, bude to stejné. Uvidím jen to, co jsem viděl už tisíckrát, neprožiju nic, co by stálo za zmínku. Tak jako před týdnem a před měsícem a před rokem.

Kdybych tehdy jen tušil, jak se mýlím! Kdybych jen věděl, co ta nenáviděná neděle přinese! Dřív než zapadne slunce, dají se do pohybu události a od základu změní celý můj další život. Ale já o nich v této chvíli nevím, a tak cestou k zámku začínám hrát jednu ze svých neskutečných her.

Zvolna kráčím po liduprázdném chodníku a opakuju si: Jsem sám, sám, sám. Snad má to slovo magickou moc – domy se rozplývají a najednou tu místo nich stojí dřevěné baráky texaského pohraničního městečka. Po zaprášeném chodníku kráčí místo třináctiletého chlapce urostlý šerif, který si říká: Jsem sám, sám, sám. Celé město se ke mně obrátilo zády. Zradilo mne.

Ulice hoří v poledním slunci. Přelétnu pohledem oba chodníky. Jsou pusté. Pohrdavě se ušklíbnu. Všichni se odklidili Millerovi z cesty. Zalezli jako krysy a opatrně vyhlížejí za staženou záclonou. Zbabělí kojoti! Vědí, že Miller dnes hledá jedinou oběť – a tou obětí mám být já. Já to byl, kdo osvobodil městečko od Millerovy lupičské bandy. Já dostal Millera před soud. Miller tehdy přísahal, že se mi krvavě pomstí, jen co vyjde z vězení. Včera mu vypršel trest. Pistolníci z jeho tlupy čekali od rána nad městečkem na jeho příjezd. Teď jsou již někde nablízku.

Napínám uši, zda nezaslechnu klapot kopyt. A skutečně se mi zdá, že kdesi v dálce slyším dusot malé kavalkády. Klidnými, jistými pohyby uvolňuju řemínky zajišťující kolty v pouzdru. A moje dlaně zůstávají pro jistotu na pažbách. Šinu se přesně po hranici světla a stínu. Na rohu mne míjí první chodec. Když znenadání vyrazil z příčné uličky, projel mi úlek z mozku až do konečku prstů. Tisíc bodavých jehliček. Ale nebyl to Miller, jen nějaká ženská. Podívala se po mně, jako se po mně dívají všichni lidi z našeho města, když je potkám, vrhla na mě pohled, v němž se zvědavost mísila s lítostí. Sevřel jsem zlostně pěsti. Proč mě pořád doprovázejí soucitnými pohledy! Kašlu jim na jejich soucit. Stačím si sám.

Nechci dát na sobě znát, že mne cizí oči jako vždy trochu vyšinuly z rovnováhy, kráčím zvolna dál a našlapuju pravou nohou jenom na špičku, aby se moje chůze co nejvíc podobala chůzi ostatních lidí.

A najednou jsem v tom. Sotva stačím vklouznout za nejbližší dveře a už dupou kolem rohu okované boty a řinčí ostruhy. Ještě nevidím ani stín poledních chodců, ale vím, že je to Millerova banda.

Nechávám je přejít. Když jsou dvacet kroků za mnou, rázným kopnutím otevřu dveře dokořán a vykročím na ulici. Záda banditů svítí v oslepujícím slunci. Sám stojím ve stínu, mám proti nim výhodu, vidím ostře, oni budou oslněni světlem, až se ohlédnou. Ruce držím stále těsně nad pažbami, ale nesmím sáhnout po zbrani první. Šerif nikdy nesmí střelit dřív, musí čekat, až ho napadnou, teprve pak se může bránit.

„Millere!“ vykřiknu.

Překvapeně se otáčí a náhle mu ruce jako blesk sjedou k pistolím.

Prásk, prásk!

Jsem o zlomek vteřiny rychlejší – skočím zpátky do dveří a dvě kulky mi bziknou kolem hlavy.

Prásk, prásk, prásk!

Začali po mně pálit i ostatní. Vletím do chodby a skryju se ve tmě pod schody. V otevřených dveřích se objevil temný obrys mužské postavy. Z mého koltu vyšlehne oslepující záblesk. Zlosyn rozhodí ruce a klesá bez hlesu k zemi.

Rychle pryč! Divoký úprk přes dvorky. Nové přestřelky. Jeden padouch za druhým putuje do pekla. Pak mi projede pravým kotníkem palčivá bolest. Dostal jsem ji. Noha mi krvácí, ale nevšímám si toho. Stačím ještě vyřídit bídáka, který po mně střelil ze zálohy. Vypálím poslední náboj a odhodím bezcenné kolty. Tisknu se k zídce, z druhé strany se blíží tiché kroky. Vteřiny nesnesitelného napětí. Konečně před sebou zahlédnu Millerův stín.

V příští vteřině vyrazí moje levačka k drtivému úderu.

Za chvilku vycházím na ospalou ulici. Miller a jeho banda už nebudou vládnout městečku. Lidé vylézají z domů a nadšeně mě zdraví. Lehce napadám na poraněnou nohu a můj ocelový pohled míří do prázdna. Na nikoho se ani nepodívám. Skončil jsem s těmi zbabělci. Ještě dnes se vyhoupnu do sedla a odjedu odtud. Navždy.

Právě když lidem házím beze slov šerifskou hvězdu pod nohy, kdosi mne zezadu podtrhne. A v tu ránu ležím na zemi.

Setkání

ZNÁTE ten trik. Potichu se přiblížíte ke kráčejícímu člověku, a když odlepí od země zadní nohu, zlehka mu ťuknete špičkou do paty a on si zakopne o přední nohu. A nádherně sebou práskne. Přesně tohle mi udělali. A já se rozplácl na ulici jako tuleň. Dopadl jsem tak nešikovně, že mi brada křísla o žulový obrubník. Byla to pecka, úplně se mi při ní zatmělo před očima. Potom jsem chvilku viděl jen duhové bublinky, takové, jako když foukáte brčkem mejdlovou vodu. Poslední z těch bublinek se konečně rozplynula a texaské město bylo pryč. Ležím na špinavém chodníku uprostřed střední Evropy a slyším nad sebou dvojhlasý řehot. Chci začít nadávat, ale pak zahlédnu Koldu s Hájkem, dva kluky od nás ze třídy.

„Tě pic, Pajdo,“ povídá Kolda.

„Copak tam hledáš!“ šklebí se Hájek. Idiot. Mám ohromnou chuť vrazit mu jednu do čenichu. Takovou, jako před chvilkou Millerovi. Direkt levačkou. A k tomu hák pravačkou. Byla by to podívaná, kdyby se tady válel. Dal bych za to všechny peníze, vidět ho, jak žere prach. Představuju si, jak by to vypadalo, kdyby to tak bylo doopravdy, a dost se mi to daří. Vážně, já toho debila Hájka skoro vidím, jak ryje svým ciferníkem dláždění. Trochu mě to rozveselilo a už mi tolik nevadí, že jsem to vlastně já, kdo tady líže chodník. Rychle se zvedám a oprašuju si kolena.

„Ty jsi ale ubožák,“ povídám Hájkovi.

„Co-o?“ ptá se, jako kdyby mi nerozuměl.

„Říkám, že na takové vtipy se vzmůže jenom duševní trpaslík.“

„To myslíš mě?“ řekl Hájek. Ten kluk má někdy tak dlouhé vedení, že když mu něco řeknete, můžete si klidně odskočit a vrátit se až za půl hodiny, dřív mu to určitě nedojde.

„Kdepak tebe. Mluvím asi o tvém pradědečkovi.“

„Nekecej,“ řekl Hájek. „Já ti nohu nepodsekl.“

„Ty nekecej,“ povídám.

„Já nekecám. Ty kecáš!“ řekl Hájek.

Neviděl jsem ho, když mi podtrhával nohu, ale vsadil bych se, že to udělal on. Jenže tak docela jistě jsem to přece jen nevěděl, a tak jsem se zpytavě podíval na Koldu. Kolda tam stál a tiše se šklebil. Mě stejně už pomalu přecházel vztek. Vymluvil jsem se z něho. Když se můžu vymluvit, nikdy v sobě neudržím zlost. Jen když musím mlčet – jako třeba ve škole nebo doma – tak to ve mně bublá dlouho. Abych řekl pravdu, byl jsem vlastně docela rád, že jsem kluky potkal. Kdybych je nepotkal, byl bych do večera sám. A mně se teď strašně chtělo s někým někam jít. To se ví, že bych šel raději jen s Koldou, bez Hájka bych steskem nezahynul. Ale radši s Hájkem než bez Koldy. Jen když nebudu muset courat po městě sám.

„Kam si to hasíte, pánové?“ měním směr řeči.

„Rovnou za nosem,“ řekl Hájek.

„Nikam,“ povídá Kolda.

„Můžu se k vám přidat?“ ptám se.

Kolda pokrčil rameny. Nevyskakoval nadšením, ale neřekl taky ne. Hájek se na mě podíval:

„Člověče, kam ty chceš chodit? Radši si někam sedni. Do parku na lavičku nebo tak.“

Narážel na moji nohu. Prostě mě s sebou nechtěl. Bylo mi to jasné, ale tvářil jsem se, jako bych nechápal, co mi tím naznačuje.

„U zámku prodává jeden strejda senzační zmrzlinu,“ řeknu lhostejným hlasem, i když mám po Hájkových slovech trochu stažené hrdlo. „Pojďte, zacvaknu to.“

Skočili mi na tu udičku a slupli ji. I s navijákem. Za pět minut už lízáme vanilkovou zmrzlinu. Kluci spokojeně mlaskají a já si uvnitř potichounku předu jako náš kocour. Člověk má na světě spoustu trápení, otravují ho všelijaké blbosti, ale jsou i věci, které stojí za to – třeba mít kamarády, courat s nima za krásného letního dne po městě a lízat báječnou zmrzlinu.

„Ty, Pajdo,“ promluvil najednou Kolda, „jak tak na tebe koukám, měl bys chodit vždycky jen po kraji chodníku.“

Nechápavě jsem se na něho podíval.

„Proč?“

„Potom by vůbec nebylo vidět, že pajdáš. Našlapoval bys levou nohou na silnici a pravou na chodník.“

Nevím, proč to řekl. Asi to měl být vtip. Jestli to byl vtip, potom byl pořádně uhozený. Neodpověděl jsem, jen jsem zaťal zuby. Kulhám na pravou nohu už skoro tři roky a pořád jsem si na to ještě nezvykl. Hrozně se mě dotkne, když o tom někdo začne mluvit. Nebo když na mě někdo čumí. Někdy se mi zdá, že na mě čumí kdekdo. Úplně cizí lidi. Ale taky známí. Jako kdybych byl nějak divné zvíře nebo co. V takových chvílích si hrozně přeju stát se neviditelným, prostě se rozplynout, zmizet a nebýt. Obyčejně to skončí tak, že někam zalezu a užírám se.

Mlčel jsem a tvářil se jakoby nic. Jenže tam byl taky Hájek, tomu samozřejmě Koldův uhozený vtip nedošel, myslel, že to Kolda mínil vážně.

A začal se taky vážně zajímat o moji pravou nohu. Vyptával se mě, jestli si ji nemůžu dát trochu prodloužit, když ji mám po úrazu o něco kratší. Vysvětlil jsem mu, že to nejde. A ten kůň začal filozofovat o tom, jestli by se tedy nedala zkrátit i ta levá. A pořád to myslel smrtelně vážně. Mně vám bylo hrozně. Snad se divíte proč. Sám to pořádně nevím. Ale bylo mi vážně úplně nanic. A potichu jsem si říkal, že všechno na světě stojí za starou belu. Žádnou radost si nedokážete udržet déle než pár vteřin. Hned se najde někdo, kdo vám ji zničí. Pak vám zbude jen trápení.

Hájek pořád mlel a mlel a ve mně zvolna stoupal vztek. Až jsem na něho vyjel:

„Drž zobák!“

Zůstal na mě civět s otevřenou klapačkou, asi ho překvapil můj tón. Potom sklapl a neříkal už nic.

Koupil jsem si ještě jednu zmrzlinu, ale už jsem z ní neměl to potěšení.

„Ty, Pajdo,“ řekl Kolda, když jsem strkal peněženku zpátky do kapsy, „přihraj mi tu svou prkenici.“

Podal jsem mu ji se slovy: „Je nová. Táta mi ji dal k narozeninám.“

„Hm, ta je…,“ zabručel Kolda pochvalně, „bezvadně by se hodila na jednu prima zábavičku. Znáš to?“

„Co?“

„Ten trik s peněženkou na niti.“

„Ne.“

„To já znám,“ zubí se Hájek, „to je ohromná psina.“

„Uvážeme ji na nit,“ vysvětluje mi Kolda, „pak ji položíme na chodník a schováme se za vrata. Chápeš?“

„No,“ řeknu trochu nejistě, „a proč ji tam položíš?“

„Bóže,“ chytá se za hlavu Hájek, „ten kluk má ale vedení!“

Pěkně mě tím dohřál. Taky by vás naštvalo, kdyby vám řekl, že máte dlouhé vedení, právě kluk, který má sám nejdelší vedení na světě.

„Mně je to jasný,“ řekl jsem dotčeně, „jenom nevím…“

„Prostě až půjde někdo kolem,“ skočil mi do řeči Kolda, „a sehne se pro tu peněženku, tak já cuknu nití.“

„To bude hlína,“ řehtá se Hájek, „jdeme na to.“

Snad je to skutečně dobrá zábava, ale že bych jásal, to zase ne. Není na ní zatím jediné škrábnutí. Na dláždění se odře.

„Víte, kluci,“ vykrucuju se, „ona je vážně úplně nová. Dejte někdo svoji.“ A raději beru peněženku Koldovi z ruky.

„S novou se ten trik daří nejlíp,“ naléhá Kolda.

„Nebav se a naval ji,“ natahuje pracku Hájek.

„Ne, vážně, nejde to.“

„Co se bojíš, nic se s ní nestane,“ slibuje Kolda.

„Hele, Koldo, když nechce, tak ho nech. My s ním přece nemusíme chodit,“ řekl najednou Hájek.

Byl to hnusný nátlak. Věděl jsem, že se na mě vykašlou, když se jim nepodrobím. Měl jsem z dřívějška dost zkušeností. A tak jsem podal tu novou krásnou hnědou peněženku z jemné kůže zpátky Koldovi. Nechtěl jsem být sám.

Kolda vylovil z kapsy udici a začal vázat peněženku na silonový vlasec. Pořád mu to nějak nešlo. Hájek mu ji nakonec vzal z ruky a vyvrtal do ní dírku. Mně vám bylo, jako kdyby špičkou nože zajížděl do mé vlastní kůže, cítil jsem přitom opravdickou bolest. Když byla v peněžence dírka, šlo už všechno hladce. Nacpali jsme dovnitř papíry, aby vypadala, jako kdyby v ní bylo deset tisíc. Pak jsme zalezli do průchodu před první zámeckou bránou a číhali jsme.

Trik s peněženkou

DOST dlouho kolem nás nepřešla ani noha. Slunce tavilo dláždění, a kdo nemusel, nelezl z chládku na ulici. Pak nás minulo pár lidí, ale ani jednou jsme to neriskli. Byli to kluci o něco větší než my. Potřebovali jsme nachytat někoho staršího. Abychom hladce upláchli, kdyby…

Věžní hodiny na Zelené bráně právě odbíjely třetí, když se z Kostelní uličky vynořila jakási starší paní. Hájek na nás mrkl a nenápadně pustil peněženku doprostředka chodníku. Hned nato jsme znovu zapadli do průchodu. Ústí Kostelní uličky je odtud sotva třicet metrů, a přesto té paní trvalo snad hodinu, než k nám došla. Hodina to tedy nebyla, ale trvalo jí to skutečně dlouho. Byla totiž hrozně tlustá. Skoro kulatá. Když jsem viděl, jak ztěžka se pohybuje, projela mi hlavou zvláštní myšlenka: přece jen jsou na světě lidi, kterým se chodí ještě hůř než mně. A trochu jsem zaváhal, nebyl jsem si jistý, zda máme trik s peněženkou vyzkoušet právě na tomhle člověku. Připadalo mi to dost sprosté. Jenže to bylo taky hrozně napínavé. Těžké, pomalé kroky se stále blížily, teď už jsme slyšeli sípavé oddychování. Konečně se ta žena objevila v našem zorném poli. Viděli jsme, jak se náhle zastavila a překvapeně kouká na peněženku. Kulila na ni oči celou věčnost. Potom se pátravě rozhlédla – nejdřív k náměstí a pak dozadu k zámku. Nikdo zřejmě nebyl v dohledu. Ztěžka se předklonila a natáhla ruku. Hájek si zachoval chladné nervy do posledního zlomku vteřiny. Trhl vlascem, až když se peněženky skoro dotýkala. Peněženka trochu poskočila. Tlustá paní se lekla, ale hned za peněženkou popošla. To se ví, Hájek zase cukl. A hned nato začal peněženku přitahovat k sobě. Jela po dláždění jako hnědá ještěrka. Ta bude zřízená, pomyslel jsem si s lítostí, a přitom jsem měl co dělat, abych se nahlas nerozchechtal. Překvapená žena hleděla na prchající peněženku tak užasle, jako by pořád nic nechápala. Vylezli jsme z úkrytu za vraty a Hájek si zastrčil peněženku do kapsy.

Prohlédla si nás a pak nám začala nadávat. Lidi, ta měla slovník! Myslím, že tolik nadávek neznají ani všichni kluci z naší třídy dohromady. Zasypala nás jmény, za která ve škole dávají dvojku z chování. Kolda s Hákem se přitom váleli smíchy. Já jsem se taky řehtal jako kůň, ale jenom krátkou chvíli, protože mi najednou začalo být té paní líto. Ani sám nevím proč. Prostě jsem měl z ničeho nic pocit, jako bych byl v její kůži. Nevím, jestli dobře chápete, co tím myslím – zkrátka jako bych byl hrozně tlustá ženská a stál uprostřed liduprázdné ulice a koukal na tři kluky, jak se mi pošklebují, a nemohl jim ani dát pár facek a musel poslouchat jejich výsměšný řehot. No – a pak už mi nějak do smíchu ani nebylo. Připadalo mi to od nás ubohé, troufnout si právě na tak bezmocného člověka.

Rozezlená paní se nakonec unavila a odešla. A my jsme začali vyhlížet novou oběť. Tentokrát jsme nemuseli čekat dlouho. Ze zámecké brány vyšel starý muž s hůlkou v ruce. Byl to jeden z těch dědků, co chodí věčně do muzea a kterého v létě v zimě vidíte jen s kloboukem na hlavě. Už jsem naznačil, že bylo vedro jako v Africe, ale ten člověk měl nejen klobouk a sako, ale pod sakem dokonce vestu. Mohlo mu být tak šedesát nebo sto let, to já nikdy přesně neumím odhadnout. Byl to zkrátka děda.

„Zapadnout,“ sykl Kolda.

Moje krásná nová peněženka opět ležela uprostřed chodníku. Tentokrát držel konec vlasce Kolda. Ťuk-ťuk-ťuk, blížila se hůlka v pravidelném rytmu. Děda je již na tři kroky od peněženky a dosud ji asi nevidí, nezarazil se, ani nekouká upřeně do místa, kde peněženka leží. Páni, on ji snad přejde, říkáme si otráveně. Ale tu se děda náhle zastavil a bleskurychle se ohnul. Přál bych vám to vidět, nikdy byste do takového staříka neřekli, že by sebou mohl tak mrsknout. Kolda ovšem pohotově cukl. Jenže mu to bylo houby platné. Děda přišlápl vlasec! Ať Kolda cukal, jak chtěl, nehnul peněženkou ani o píď. Potom se zablýskl stříbrný nožík, a fik!

Moji krásnou novou peněženku si ten cizí člověk zastrčil do náprsní kapsy, jako kdyby byla odjakživa jeho. Ani se nepodíval dovnitř. Jeho hůlka už zase ťuk-ťuk-ťuk – míří k náměstí.

„No tohle!“ zajíkl se rozhořčeně Kolda.

„Peněženka je v čudu,“ poznamenal věcně Hájek.

„Byla úplně nová,“ řekl jsem zoufale. Vsadil bych se, že mi v hlase bublaly slzy.

„Teď si pro ni běž,“ vyjel jsem na Koldu.

„Proč bych pro ni chodil,“ řekl Kolda, „není moje.“

„Ale chtěl jsi ji ode mě,“ řekl jsem.

„Maž za ním!“ osopil se na mě Hájek.

„Nejdu, já ji tam nepoložil,“ stál jsem na svém.

Kolda se opřel zády o zeď a začal si pískat. Byla to hra nervů. Věděl jsem, že by měl peněženku zachraňovat on. Nebo že by ji musel zaplatit. Ale taky jsem věděl, že pro ni nepůjde. A že já nebudu mít nikdy odvahu, abych z něho tahal těch padesát korun, co peněženka stála. Jednak proto, že bych z něho stejně nedostal ani kačku, a pak – znamenalo by to konec našeho přátelství. Kolda je totiž můj jediný kamarád. Jestli vůbec mám nějakého kamaráda. Ví to, že je můj jediný kamarád, a někdy toho využívá. Já zase vím, že toho využívá, a jsem přesto rád, že s ním můžu courat po městě.

Hráli jsme tu hru nervů asi minutu a děda s hůlkou došel zatím skoro na náměstí. Metelil si to pořád dál a ani jednou se neohlédl. Dostal jsem strach, že zahne za roh a zmizí v některém baráku a peněženka bude navždycky pryč.

„Vy blbci,“ vyjelo ze mne vztekle, ale polykal jsem přitom tajně slzy. A pak jsem se rozběhl za tím dědou.

Dohonil jsem ho až před radnicí, mně se běhá dost mizerně.

„Pane, prosím vás…,“ spustil jsem rozpačitě.

Nejdřív dělal hloupého: „Peněženku? Ty? Já? U Průchodu?“ Ale když jsem se tam nakonec doopravdy rozbrečel, změnil tón.

„Tak já ti ji tedy vrátím, Pepíčku,“ řekl, „ale měl bys vědět, že jsem tento trik provozoval už před šedesáti lety. To jsi tak hloupý, že si neumíš vymyslet něco nového?“

A přetáhl mne tou svou hůlčičkou přes zadek, až jsem vykvikl. Peněženku mi však skutečně vrátil.

Na Zelené bráně

HRU s peněženkou nám ten dědek dokonale zošklivil. Protože nás nenapadlo nic lepšího, vylezli jsme pak na Zelenou bránu. To je středověká kamenná věž a má vyhlídkový ochoz pěkně vysoko nad náměstím. Než se tam vyškrabete, leje z vás jako z kropicí konve, zato ten rozhled! Někdy dohlédnete až do Krkonoš a na Orlické hory!

Dnes nebyl vzduch průzračný, ale i tak toho bylo vidět víc než dost. Celé město. Bludiště ulic a uliček. Komíny velkých chemiček u Semtína. Kunětická hora s hradem. A na jižním obzoru modravé hřbety Železných hor.

My jsme sem ostatně nelezli proto, abychom zírali po krajině. V kapsách nám chrastily kamínky. Když takový kamínek pustíte ze Zelené brány, letí strašně dlouho, než dopadne. A nikdy nevíte docela přesně, kam vůbec dopadne. Když ho tak sledujete očima, najednou se vám zdá, že letíte zároveň s ním. Trošku se vám přitom sevřou plíce, slyšíte tlukot vlastního srdce, a ten kamínek letí a letí, země se přibližuje závratnou rychlostí a celým vaším tělem projíždí cosi jako slabounký elektrický proud. Myslím si, že podobné pocity mají parašutisti při seskoku.

Házeli jsme kamínky do všech světových stran, na staré náměstí a na střechu spořitelny, ke kostelu i na východní křižovatku. Když se dole vynořil nějaký chodec, spustili jsme mu kamínek přímo před nos a hned jsme zapadli pod zábradlí a vykoukli znova až za malou chvilku. Někdy se ten člověk ještě rozhlížel, kdo to po něm hází, točil se na všechny strany a koukal po oknech, nikoho nenapadlo, že ty mrňavé střely přilétají až shora z věže. Měli jsme z toho ohromnou psinu, i když vím, že to vlastně celkem nic nebylo. Nebylo to vůbec nic proti tomu, co jsme měli prožívat už v blízké budoucnosti. Teď to jasně vidím, bylo to jen takové malinkaté, pitomoučké vzrušeníčko, ale tehdy se nám zdálo, že to přece jenom něco je, a tak jsme pouštěli hladké křemínky, nasbírané na hromádce stavebního písku, tak dlouho, až nám nezůstal v kapse ani jediný.

„Mrkněte, řeka,“ řekl Kolda a ukázal k severovýchodu.

„Co?“ zeptal se Hájek, „co s ní je?“

„Jak se leskne,“ řekl Kolda.

Opravdu, Labe se lesklo v odpoledním slunci, vypadalo to, jako by v něm teklo místo vody roztavené stříbro. Plul jsem očima vzhůru proti tomu zářivému proudu, který se klikatil mezi lukami a nekonečnými poli, občas mizel v zelené džungli olší a vrbiček nebo mezi ostrůvky košatých topolů. Dorazil jsem až k zátoce nad městem, v níž ústí do Labe Loučná a kde začíná Halda, prastarý průplav, vroubený hradbou stromů. Zpátky jsem putoval tím nekonečným zeleným tunelem, dovedl mne mezi předměstské domky a nakonec k železnému jezu na Chrudimce, třetí řece. A jak jsem se tak v duchu plavil po všech těch vodách, vůbec mě nenapadlo, že se po nich budu zanedlouho plavit ve skutečnosti a že přitom prožiju příhody, o kterých jsem zatím jen čítal v knížkách.

Skoro jsem zapomněl, že vedle mne stojí Kolda s Hájkem, díval jsem se a díval a docela mi ušlo, že si Hájek potichu stoupl za mě. Potom mě znenadání uchopily dvě silné paže zezadu kolem pasu a prudce mě nadzvedly, jako by mě chtěly svrhnout přes pažení. Posedl mě šílený strach, že přepadnu do té hrozné hlubiny, která se pod námi otvírala, ale nemohl jsem zařvat, ani pohnout rukama. To nevysvětlitelné ochromení trvalo vteřinu nebo dvě, ale mně to připadalo jako celá věčnost. Pak se ve mně zvedla strašná síla, sám nevím, kde jsem ji vzal. Vzepřel jsem se Hájkovi tak prudce, že odletěl až na kamennou zeď. Musel jsem se tvářit asi hodně divoce, protože Hájkův úšklebek rychle zhasl. Teď měl on v očích smrtelnou hrůzu. Já se totiž na něho vrhl a začal jsem ho zuřivě tlačit k zábradlí. Věděl jsem, že to byl jen fór, jeden z debilních hájkovských nápadů, věděl jsem, že mě pevně držel a chtěl mi jenom nahnat trochu strachu, tohle všechno mi bylo jasné, a stejně jsem ho měl chuť zabít. Nemínil jsem ho ovšem shodit dolů, protože jsem nezešílel, chtěl jsem si ulevit a udělat něco takového, aby toho kluka jednou provždy přešla chuť na podobné vtipy.

„Pusť, pusť,“ syčel Hájek.

„Co děláš, Pajdo!“ vykřikl Kolda.

Nepustil jsem Hájka dřív, dokud nezačal volat o pomoc a dokud se na mě nevrhl i Kolda.

„Blázne jeden,“ vydechl Kolda stísněně.

„Vole,“ odplivl si Hájek. Víc ze sebe v první chvíli nevymáčkl.

„No co, měl jsem letět já, nebo ty?“ řekl jsem.

„Krávo,“ řekl Hájek, „copak jsem tě chtěl shodit?“

„Ne? Nechtěls?“ začal jsem si z něho trochu utahovat.

„To se ví, že ne.“

Ani mě nenapadlo, abych vysvětloval, že já ho taky nemínil svrhnout z věže na náměstí. Aspoň si příště nezačne.

Normálně by se člověk asi tak hrozně nenaštval, kdyby ho někdo jako chtěl shodit přes zábradlí. To se vám asi už taky stalo a jen jste se lekli nebo z vás nanejvýš vyletěla nějaká nadávka. Jenže já jsem v těch několika vteřinách tam nahoře na Zelené bráně zakusil pekelná muka. Vrátily se nejhorší chvíle mého života. Znovu jsem prožil to, co se mi přihodilo před třemi léty na Spálavě. I když se to tentokrát nestalo ve skutečnosti, jen v mých představách, nebyl to zážitek o nic lepší, spíš ještě horší. Protože tenkrát na Spálavě jsem nevěděl, co to bude znamenat pro celý můj další život.

Byli jsme s našima na prázdninách v Železných horách. Táta postavil stan u rybníka za Trhovou Kamenicí. Dokud pražilo slunce, řádili jsme ve vodě, když se po nebi hnaly mraky a fičel studený vítr, chodili jsme na objevitelské výpravy do okolí. Máma s Jitkou obyčejně zůstávaly v našem maličkém táboře. A mne s tátou lákaly dálky. Jednou mi táta řekl:

„Víš, kam vyrazíme dnes?“

„Kam?“

„Na Mount Everest.“

„Na Everest?“ opakoval jsem pochybovačně, „ten je přece v Himálaji.“

„Domorodci mu pochopitelně říkají jinak,“ řekl táta, „ale je to nejvyšší vrch v Železných horách.“

„Everestu říkají Čomolungma,“ pochlubil jsem se svými zeměpisnými vědomosti.

„Téhle hoře říkají Spá-la-va,“ řekl táta.

Vypravuju vám to tak podrobně proto, abyste viděli, jaký náš táta je. A že jsem si s ním od malička ohromně užil.

Vydali jsme se tedy na Spálavu a cestou jsme jako obvykle sváděli šiškové bitvy, šplhali na stromy, prolézali největší houštiny, trhali borůvky a přecházeli potoky po padlých kmenech. Tak jsme dospěli až na malé návrší, o kterém byste nikdy neřekli, že je to hora. A ona to skutečně byla hora. Dokonce nejvyšší hora v celých Železných horách. Šest set šedesát dva metry nad mořem. Jen třípatrový triangl naznačoval, že je to významný bod.

Mrkli jsme s tátou na sebe. Lezeme!

Chlebník letí do trávy a už mám za sebou první žebřík. Šplhání, to bylo vždycky moje. Po stromech jsem lezl snad už jako kojenec. A výšky mi nikdy nenaháněly strach. Táta na mne byl dost pyšný, sám kdysi patřil ke známým horolezcům.

Stojím na plošince v prvním patře spálavského trianglu a slyším, jak na mě táta zdola volá:

„Počkej, prvolezce budu dělat já!“

Ale mně se nechtělo čekat. Musím být nahoře první! Tohle je nejvyšší bod Everestu, a kdo stane až na samém vrcholku první, o tom bude mluvit celý svět. Táta na mne zdola něco volal, ale já ho snad neslyšel. Nebo jsem ho spíš nechtěl slyšet. Zdálo se mi, že stoupám do samého nebe. Vypršené mraky plachtily nízko nad úbočím a některé se trhaly o špičky starých smrků.

Druhé patro mám za sebou. Poslední žebřík. Nahoře chybí dvě příčky, zachytávám se rukama vrcholové plošinky a rychle se přitahuju vzhůru do otvoru.

A v tom se to stalo. Nahoře cosi povolilo, ozvalo se jen suché lupnutí a už jsem letěl. Jestli chcete vědět, jak mi bylo a co všechno jsem při tom hrozném pádu prožíval, tak vás asi zklamu. Často se říká, že člověk ve smrtelných úzkostech prožije před vnitřním zrakem znovu celý svůj život v nesmírně zhuštěné zkratce. Tak to já tedy ne. Neviděl jsem nic. Snad ani ten kus prohnilého prkna, co pode mnou praskl a kterého jsem se křečovitě držel až dolů. Snad mi vůbec nedošlo, že letím, první úlek mě dokonale ochromil. Potom přišel náraz a kolem mne se udělala půlnoční tma. Víc nevím. To ostatní mi později řekl táta, který na můj pád bezmocně koukal ze žebříku.

Bylo to vlastně úžasné štěstí v neštěstí. Dopadl jsem na plošinku v druhém patře. Staré dřevo nevydrželo ten náraz a povolilo pode mnou, ale přece jen zabrzdilo prudkost pádu. Co vám mám povídat, prorazil jsem plošinku i v prvním patře a nakonec jsem přistál dole na trávníku. A přežil jsem to. Asi proto, že to byly vlastně spíš tři menší pády za sebou než jeden pád velký. Kdybych letěl bez zastávky ze špičky do přízemí, byla by ze mne placička.

Snad vás může ještě zajímat, že mě dávali tři měsíce v nemocnici dohromady. A že mi pravá noha, zlomená nadvakrát, špatně srostla a dlouho hnisala. Od té doby kulhám.

Tyhle zlé chvíle přede mnou ožily nahoře na Zelené bráně, když mě Hájek znenadání chytil a zvedl nad zábradlí.

Vrbičková zátoka

VYCHÁZELI jsme dole z věže úzkou lomenou brankou a u ní stál ten chlápek, co tam vybíral vstupné. Předtím seděl na židli u rozvrzaného stolečku, ale teď se zvedl a stoupl si ke vchodu. Čekali jsme, že nám poděkuje za návštěvu a řekne, tak, mladí pánové, příště přijďte zas. Byli jsme totiž za celou tu dobu jediní návštěvníci, nikdo jiný neměl dost odvahy vylézt v pekelném horku tak vysoko.

Kolda šel první. Hájek druhý, já kousek za nimi. Sotva Kolda proklouzl brankou, ten chlápek mu dal facku. Jen to mlasklo. Pak dostal facku Hájek. Asi to byl nějaký bývalý boxer nebo zápasník, protože Hájek měl ještě za čtvrt hodiny na levé tváři červenou skvrnu. Měl ji tam dokonce i druhý den, ale to už byla krásně fialová a zelená. Mně to hned došlo – aha, kamínky! A zůstal jsem stát vzadu v chodbě. Neměl jsem nejmenší chuť slyšet ten nepříjemný zvuk potřetí.

„Tak polez, holomku,“ řekl chlápek.

Já na to nic.

„Mám si pro tebe dojít?“

Horečně jsem přemýšlel, jak se z té kaše vylízat.

„Dostaneš dvě!“ ozval se hlas před brankou.

Pořád mě nic nenapadlo.

„To se řekne,“ slyšel jsem venku Hájka, „přivedu si na vás fotra.“

„Jen si ho přiveď,“ odpověděl chlápek.

„Taky že ho přivedu!“ Hájkovi krásně přeskakoval hlas, byl asi pořádně naštvaný.

Místo odpovědi to venku znova mlasklo. Potom se rozhostilo hluboké ticho. A to ticho mě zkrušilo nejvíc. Vzdal jsem to tedy. Nebudu čekat ve věži až na zavírací hodinu. Stejně bych svému osudu neušel. Když jsem prolézal těsnou brankou, připadal jsem si jako poslední muž, který zbyl v obléhané pevnosti. Vystřílel všechny náboje, došly mu zásoby, nikde nezůstala ani kapka vody. Teď jde na smrt.

Jen jsem se vžil do nové role, hned mě přešla chuť vydat se nepříteli na milost a nemilost. Stejně bych skončil na popravišti. Aspoň se pokusit o únik.

„Kolik jsem ti jich slíbil?“ řekl chlápek.

Byla to řečnická otázka, ani ho nenapadlo čekat, co mu odpovím. A mě zase ani nenapadlo čekat, až mi jednu vsolí. Sotva jsem zahlédl letící ruku, rychle jsem se přikrčil. A moje nohy vyrazily kupředu. Dovedete si asi představit, jakou jsem měl s tou pajdavou nohou naději, že uniknu. A přece tu jistá naděje byla. Museli byste přesně znát místní strategickou situaci a pak byste pochopili můj plán. Udělal jsem několik klokaních skoků dopředu, pak prudká změna směru – a už je tu velký průchod pod Zelenou bránou. Počítal jsem s tím, že mne nebude daleko pronásledovat, protože by mu zatím mohl někdo štípnout prachy z otevřené pokladny na stolku před brankou.

Manévr se podařil. Dorazil jsem na staré náměstí a pořád mě nikdo nedržel za límec. Nikdo za mnou dokonce ani neběžel. Mám dojem, že mě ten chlápek ani nezačal pronásledovat, prostě se na mě vykašlal. Nebo ho už bolela ruka od těch facek, které vrazil Koldovi a Hájkovi.

Táhli jsme pak starým městem do Polabin. Vábila nás tam řeka plná roztaveného stříbra. Ani ty facky v nás nezničily tak docela její obraz. Chrudimku jsme přešli pod železným jezem. Tady na mostě se musím vždycky zastavit aspoň na chviličku. Rád pozoruju vodní proud, jak se vrhá otevřeným stavidlem do hloubky a mění se dole na kamenech v bílou pěnu a jemnou mlhu, rád poslouchám zpěv řeky, teskné hučení a šplouchání vln o nábřeží.

Kolda s Hájkem pospíchají dál kolem mlýnů, mezi posledními domky – a už cítíme pod nohama místo dlažby prach a písek a před námi se otvírají daleké obzory, vroubené trávou, křovisky a košatými topoly. Na stéblech a větvičkách vlají stříbrné nitky babího léta. V louce září ocúny, plamínky dohasínajících prázdnin. Ale slunce pere jako v červenci.

Míříme k Labi a Kolda najednou začne zpívat bláznivou písničku beze slov. Není to vlastně ani zpěv, spíš skřeky, divošská radost z krásného dne.

Přidáváme se k němu, já troubím na hubu a Hájek napodobuje břinkání činelů. Kdyby nás někdo viděl a hlavně slyšel, pomyslel by si asi, že jsme kapela, která právě uprchla z blázince.

K řece jsme dorazili přesně v těch místech nad soutokem s Chrudimkou, kde se řečiště obloukem stáčí k severu. Břeh je tu vysoký aspoň tři metry, holý a úplně kolmý, protože jej voda věčně podemílá. Korytem se hnal žlutohnědý proud a s tichým šploucháním dorážel na hlinité břehy. Na hladině kroužily malé víry.

„Mít nějakou loď,“ povzdychl si Kolda.

„Třeba motorák,“ řekl Hájek.

„Stačila by kánoe,“ poznamenal jsem, „nebo aspoň stará pramice.“

Zas bylo chvíli ticho.

„Vím o jednom bezvadným plácku, kousek proti vodě,“ řekl Hájek.

Pobřežní pěšinka se proplétala polabským bušem. Někde nám křoviny sahaly vysoko nad hlavu a člověk měl dojem, že se najednou ocitl v poříčí Konga. Mně to aspoň tak připadalo, zelené šero, nasládlý pach pobřežního bahna, sykot ubíhajících vod. Kdybych šel sám, malinko bych přihmouřil oči a už bych skutečně byl v Africe. Ale s klukama se mi moje kouzelná hra nějak nedařila. Snad to bylo tím, že pořád kecali. Bavili se celou cestu o tom, jestli včera hrála líp Sparta, nebo Slavia. Bylo jim fuk, že to sparťani i slávisti projeli. Kolda s Hájkem totiž patří mezi ty trhlé kluky, co se věčně hádají, jestli je lepší Sparta, nebo Slavia.

„Tak, tady to je,“ řekl Hájek.

Spustil se na všechny čtyři a po kolenou vlezl do nízkého tunýlku v hustých vrbičkách. Neměli jsme s Koldou moc chuti plazit se za ním jako užovky. Ale Hájek na nás volal z hloubi zelené džungle:

„Polezte! Proč nelezete?“

„Co tam je?“ houkl Kolda.

„Je to tu o-ri-gi-nál!“ křičel Hájek.

Nejdřív se do tunýlku ponořil Kolda a za Koldou já. Připadal jsem si jako píďalka jablečná a posílal jsem v duchu Hájka ke všem čertům. Teď bych ho za to měl odprosit. Tím tunýlkem jsme totiž lezli přímo do středu velkých událostí, které na nás od samého poledne trpělivě čekaly. Stačilo málo – třeba se na Hájka vykašlat a zůstat na pěšince – a celý můj život by asi vypadal jinak. Nepoznal bych nic z těch skvělých věcí, které jsem měl zakrátko objevit, neprožil bych ani jedno z těch vzrušujících dobrodružství. A vy byste samozřejmě tento příběh nečetli.

Když si pomyslíte, jaké následky může mít někdy i ten nejmenší, nejbezvýznamnější čin, když si uvědomíte, že o vašem osudu rozhodne například to, zda někam vrbičkami prolezete, nebo neprolezete, tak vás to asi trochu vyšine. Možná že vás to vyšine hodně. Aspoň já jsem z toho úplně vedle, když na to teď myslím. Zatím jsem tady na Hájka pořád jenom nadával, a taky jsem měl proč, ale bez něho bych byl vlastně o moc přišel.

Tunýlek v houštině se všelijak točil a než jste se z něho vyplazili na druhé straně, měli jste kalhoty jako pískaři. A k tomu trochu popálený chobot. Ten tunýlek totiž vedl nejen mladými vrbičkami, ale taky kopřivovým polem. Nejdřív jsme s Koldou chtěli Hájka zmlátit za to, že nás tam vylákal, sotva však zůstala listnatá hradba za námi, rychle nás to přešlo. Ocitli jsme se totiž na loučce, kterou ze tří stran obtékala řeka. Od ostatní pevniny ji oddělovaly neproniknutelné houštiny. Hájek nekecal, když říkal, že je to bezvadné místo. Klidně bych si dovedl představit právě tady konec světa. Není sem vidět z vody ani z pobřežní pěšinky. A sotva se najde takový šílenec, aby sem lezl po břiše jako my.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se Hájek vítězoslavně.

„No,“ řekl jsem pochvalně.

Kolda jen zálibně mlaskl jazykem.

Vzápětí přišlo rozčarování. Jak tak prolézáme nově objevené královstvíčko, narazíme v jednom cípu na hromadu kůlů a prken.

„To tady posledně nebylo,“ řekl Hájek rozhořčeně.

„Někdo tu bude stavět chajdu,“ poznamenal Kolda.

A já byl tak otrávený, že jsem neřekl vůbec nic. Vážně, dneska už nenajdete na celé zeměkouli místečko, o němž byste si mohli myslet, že patří jen vám. Všude někdo vleze. A postaví si tam chatu.

„Jdeme pryč,“ řekl Kolda.

„Je tady senzační koupání,“ řekl Hájek. „Na dně nejjemnější píseček.“

Táhl nás kamsi na opačnou stranu zátoky.

„Hele, schůdky! Ty tady taky minule nebyly,“ řekl Hájek.

Schůdky byly čerstvě vyryté v hlinitém břehu a sestupovaly příkře k vodě. A dole na hladině tiše seděly tři pramičky. Podobaly se velkým vodním ptákům, kteří se snesli před západem slunce na řeku.

Rychle jsme se k nim seběhli a vlezli si každý do jedné lodě. Rozhoupaly se pod námi a řetězy na přídi začaly kovově zvonit.

„Jé – ty máš na přídi žraloka!“ ukázal Kolda prstem na mou pramici.

„A ty mrože!“

Pramice byly temně modré a bílé vlnolamy na nich vesele svítily. Na přídi měly kovový štítek a na každém štítku byl namalovaný jiný vodní živočich.

Chvilku jsme tam blbli – odstrkávali se, cákali, houpali s lodí, skákali z jedné paluby na druhou.

Potom Hájek řekl:

„Neprojedeme se?“

„Zkoušel jsem zámek,“ řekl Kolda, „nejde to.“

„Tak tomu pomůžeme,“ ušklíbl se Hájek.

Sebral v říční náplavce dva kameny a sklonil se k zámku.

Na palubě Žraloka

NEMYSLETE si, že Hájek bušil do zámku jako kovář. Ozvaly se celkem asi tři rány a náhle jsem cítil, že se řeka začíná s mou lodí rozbíhat. Moje ruce rychle chňaply po převislých větvičkách. Řeknu vám, že tam proud pořádně táhl! Měl jsem co dělat, abych se udržel.

„Chyťte mě za řetěz,“ křikl jsem tlumeně. Ani jsem se neodvážil na kluky zařvat, aby mě snad někdo neslyšel. Bylo mi jasné, že Hájek urazil zámek. A že sedím na ukradené lodi.

Houby, nechceme ty pramičky přece štípnout. Jenom si je na chvilku vypůjčíme. Malinko se na nich povozíme a pak je zase vrátíme. Tohle jsem povídal sám sobě, zatímco jsem se držel ze všech sil větviček. Pruty se pekelně ohýbaly a ruce se po nich hrozně smekaly. Cítil jsem hořkou vůni vrbových lístečků, rozmačkaných v dlaních. Cítím tu vůni ještě teď po letech, když vám o tom vyprávím, pronikla hluboko do mé paměti. Snad proto, že jsem měl dost nahnáno. Bál jsem se, že mě strhne proud a ponese dolů k městu jako bezmocného trosečníka. Na palubě nebylo žádné pádlo a nic.

„Tak mě chyťte, choboti,“ volám znovu na kluky.

Kolda s Hájkem stáli na nejdolejším schůdku. Měli pusu od ucha k uchu.

„Já se pustím!“ začal jsem vyhrožovat.

„Neboj se, v Hamburku tě chytnou,“ řekl Hájek.

„Jestli tamtudy náhodou nepoplaveš v noci,“ přidal se k jeho vtipkování Kolda.

„To bys měl smůlu,“ poznamenal Hájek.

„A ocitl by ses uprostřed Atlantického oceánu,“ řekl Kolda.

Věděl jsem, že si ze mne utahují, a přece mi blesklo hlavou, že bych se neoctl v Atlantickém oceánu, jen v Severním moři. Ale to všechno byl samozřejmě nesmysl. Moje plavba by skončila na prvním jezu.

Potom jsem se vážně pustil. Vlastně nepustil, jen povolily vrbové větvičky. Než jsem se však mohl doopravdy rozjet, Kolda chytil řetěz a přitáhl mě ke schůdkům.

Vylezl jsem na břeh a zas mě trochu píchlo u srdce. Na zemi ležel rozbitý zámek. Z Hájka by asi byl vynikající zámečník. Nebo kasař. Věřím, že by dokázal těmi kameny otevřít trezor ve Státní bance. Má úžasně šikovné ruce.

Koukal jsem na rozbitý zámek a střídaly se ve mně dva pocity – strach s radostí. Ale strach slábl a radost se mi pomalu rozpínala v prsou, chtělo se mi křičet hurá nebo sebrat placák a mrsknout s ním až na druhý břeh.

„Skoč pro tři prkýnka,“ řekl Kolda Hájkovi.

„Rozkaz!“ zasalutoval Hájek.

„Vycákej loď,“ přikázal Kolda mně.

„Rozkaz, kapitáne!“ odpověděl jsem, „ale čím?“

„No – třeba uchem,“ řekl Kolda.

Pak už jsem se na nic neptal a vlezl jsem na palubu Žraloka, kde bylo vody nejméně. Z dlaní se daly udělat docela dobré lopatičky a hladina v podpalubí se rychle snižovala. Potom se přihrnul Hájek a skočil za mnou do Žraloka.

„Pozor,“ houkl Kolda, „zvedáme kotvy.“

Odrazil příď od břehu a proud nás hned začal unášet.

„Zabrat!“

Chopili jsme se prkének a začali s nimi pádlovat. Loď se potácela a nebezpečně nakláněla z boku na bok, protože jsme zabírali každý jinak.

V boji s proudem se Žralok dostal ke druhému břehu, do tišiny. A tam se pak zvolna probíjel proti řece. Trvalo nám skoro hodinu, než jsme se doplazili pod Hrčáky. Dál to nešlo. V peřejích letěla voda tak rychle, že jsme stáli na místě i při nejsilnějších záběrech.

„Pádlujte, lenoši!“ hulákal na nás Kolda.

Ale nám se už nechtělo. Šťouchli jsme s Hájkem do sebe loktem. A na palubě Žraloka vypukla vzpoura. Vrhli jsme se na kapitána. Pramička se pod námi bláznivě rozkymácela, do podpalubí se začala hrnout voda. A bylo po vzpouře. Sedli jsme si zase na lavičky, ale už jsme nepádlovali. Nechali jsme se nést zpátky proudem. Blížil se večer. Slunce stálo nízko nad městskými komíny, bylo obrovské a celé červené. Člověk se do něho mohl klidně dívat. Nebe, ještě před chvilkou temně modré, začínalo blednout a popelavět. Seděli jsme na palubě Žraloka a máchali si ruce ve vodě.

„Si zaplavčím,“ řekl Hájek.

„Já taky,“přidal se k němu Kolda.

„Nemám plavky,“ nakrčil jsem mrzutě nos.

„My přece taky ne,“ zubí se Hájek.

„Trenýrky nám neuschnou,“ namítám.

„Pojď à la šeřík,“ vybízí mě Kolda.

„Co je to?“

„No bez.“

Moc se mi nechtělo. Tedy ne že by se mi nechtělo do vody. Do vody se mi chtělo až moc. Jen jsem neměl chuť ukazovat se světu nahatý. Nejsem už batole.

Plesk! Kolda přistál na hladině.

„Hehé, to byl placák,“ šklebí se Hájek, „já udělám vlaštovku. Číhni se, Pajdo, vlaštovka!“

Cáklo to, jako když do vody spadne sud. Jestli tohle byla vlaštovka, tak nevím. Spíš létající kráva.

Hrome, ta voda je ale teplá!

Rozhlédnu se. Ticho. Nikde ani noha. Ani oko. Ze břehu na mě nemůže nikdo vidět přes vysokou hradbu keřů. No co, i kdyby mě někdo viděl, neoslepne.

Tričko mám dole hned. Potom kalhoty. Nakonec trenýrky. Stáhnu je jako blesk a hups.

„Exportní kufr!“ křičí na mě Kolda.

„Hele, hele, dělám delfína,“ prská vodu Hájek. Zvedne ruce nahoru a pak zajede do hloubky. Nad hladinou zasvítí jeho zadek. Vypadá to, jako kdyby měl na opáleném těle bílé trenýrky.

Myslel jsem si, že si pořádně zaplavu. Ve vodě mi totiž pravá noha vůbec nevadí, plavu jako štika. Sotva jsem však udělal dvě tempa, Kolda tlumeně vykřikl:

„Jede sem loď!“

Od Hrčáků zazníval pleskot pádel a mnohohlasý zpěv. Éj, uchněm…

Rychle jsme vylezli na palubu. Ani jsme na sebe nestačili naházet šaty a ze zátoky se vynořila pramice. Okamžitě jsme ji poznali. Byla přesně stejná jako ta, na které jsme pluli my. Celá modrá, s bílým vlnolamem.

Zase mě píchlo u srdce. A znovu jsem viděl před očima uražený zámek.

„Rychle na břeh,“ řekl Kolda.

Modrá pramice se kvapem blížila. Na palubě bylo šest kluků a dospělý chlap. Písnička najednou utichla. Zřejmě nás zpozorovali. Museli by být slepí, kdyby nás neviděli.

„Zabírej, vole!“ syčel na mě Hájek.

Nemohl jsem ani udržet prkénko, tak se mi třásly ruce.

„Přidejte, nebo nás čapnou.“ Poznal jsem z Koldova hlasu, že je pekelně nervózní. Zabral jsem tak prudce, div jsem nepřeletěl přes vlnolam. Loď se zase rozkymácela a ztratila směr. Hájek mi začal vztekle nadávat. Ale břeh už byl skoro na dosah. Ještě tři záběry a jsme zachráněni.

Honička

„STŮJTE!“ volali na nás z druhé lodi.

To se rozumí, že nás ani nenapadlo poslechnout. Naši pramičku dělily od zarostlého břehu poslední metry. Kolda se vyznal v ledačem, ale o kormidlování neměl ani páru. Místo abychom přistávali přídí, blížili jsme se k pevnině levým bokem. Ještě než se loď dotkla země, Kolda z ní vyskočil. Opustil palubu první, přestože si předtím pořád hrál na kapitána. Hned za Koldou skočil Hájek. Pramička se zpětným rázem odsunula dál do proudu.

„Stůj – nebo střelím!“ ozvalo se znovu z lodi, která nás pronásledovala. Tentokrát byl hlas mnohem blíž. Věděl jsem, že to řvou jen tak, aby nás postrašili, a že bych si z toho nemusel nic dělat. A přesto jsem měl dost nahnáno. Kolda s Hájkem se drápali vzhůru po břehu. Ani se po mně neohlédli. Za pár vteřin zmizí v pobřežní džungli. A mě chytnou.

Ta představa mi dodala zoufalou sílu. Kdysi jsem slyšel o jednom chlapíkovi, kterého hnal ve skalách rozzuřený grizzly. Chlapík doběhl k místu, kde stezka najednou končila před průrvou širokou nejmíň sedm metrů. Za zády mu funěl grizzly, pod jeho nohama se otvírala bezedná propast. Neměl na vybranou – odrazil se a skočil. Šílený strach mu dodal tolik síly, že přeletěl průrvu a zachránil se. Ta historka mi teď bleskla hlavou. Břeh nebyl od vlnolamu dál než tři metry. Musím doskočit na břeh, musím!

Hop! A stál jsem po kolena ve vodě. Tisíc kapiček vyletělo do vzduchu, a když začaly padat zpátky k hladině, daly mi pěknou sprchu.

„Chyťte ho!“ řval kdosi za mými zády.

Měl jsem jedinou naději. Rychle nahoru na břeh a zapadnout někam do houštin. Věděl jsem, že se svou pajdou daleko neuteču. Vrbičky se přede mnou rozletěly, jako kdybych byl tank. V neuvěřitelné krátké době jsem z nich vypadl na druhé straně. Pobřežní pruh křovin byl v těch místech strašně úzký. Přede mnou se táhla k městu řepná pole. Viděl jsem Hájka s Koldou, uháněli jako zajíci o podzimním honu. Bylo mi jasné, že mají dost velký náskok a nikdo na světě je nedohoní. Aspoň Hájka ne, ten kluk má senzační běhy. A Kolda zase výdrž. Přehlédl jsem jediným pohledem celou strategickou situaci. Zachránit mě mohou jen křoviny kousek proti vodě, tam se pásmo pobřežní džungle značně rozšiřuje. Stáhl jsem se tedy zpátky do vrbiček. Teď už jsem se nesměl prodírat jako slon, mohli by mě zaslechnout nebo zpozorovat pohyb listí. Padl jsem na všechny čtyři a plazil se po kolenou pod nejnižšími větvičkami. Bylo mi fuk, že mě kopřivy švihají přes holé ruce, ani jsem je necítil. Ne snad že by to nepálilo a že by mi nenaskakovaly po kůži červené pupínky, jenom jsem si v duchu říkal: ta žahavá bolest není nic proti tomu, kdyby mě tady chytili jako zloděje.

Potom kdesi blízko najela lodní příď na břeh. Hned nato se ozval dupot, svištění rozhrnovaných větviček a zmatené hlasy. Spoléhal jsem na to, že mne nemohou slyšet, když sami dělají tolik hluku, a jel jsem dál po zemi jako skutečná užovka. Já si vždycky myslel, že s tou svou nohou nemůžu vyvinout žádnou rychlost, a najednou jsem viděl, že mi kratší pajda ani moc nepřekáží. Běžet bych nemohl nějak zvlášť rychle, ale po kolenou mi to šlo ohromně.

„Vidím je,“ křičel písklavý klukovský hlas, „ženou k městu.“

„Jenom dva,“ řekl jiný hlas, „kde je ten třetí?“

Pochopil jsem, že proběhli pásmem houštin a dívají se za Koldou a Hájkem.

„Nebudem je honit.“

Hned jsem poznal, že promluvil dospělý chlap, kterého jsem předtím viděl u kormidla. Při jeho slovech se mi udělalo líp. Ale dlouho to nevydrželo, protože vzápětí mužský hlas řekl:

„Ten třetí je někde tady.“

Dovedl jsem si živě představit, jak ukazuje do vrbiček, kde jsem schovaný. Najednou jsem se nemohl ani nadechnout, ani vydechnout, všechno se ve mně prudce stáhlo.

Potom stejný hlas vydal několik krátkých povelů. Přitiskl jsem se hlavou ke kořenům košatého keře a zůstal nehybně ležet. Pronásledovatelé se rozběhli na různé strany. Odevšad se ozýval praskot větviček a šelestění listí. Připadal jsem si jako letec, kterého sestřelili nad džunglí, a teď na něho podniká honičku oddíl nepřátelského vojska. Všude kolem se hemží postavy v maskovacích šatech, s ocelovými přilbami, samopaly připravené k výstřelu. Zbývá malá naděje, že uniknu z pasti, vím, že mi pistole, kterou mám v zadní kapse, nebude proti tak vyzbrojené přesile nic platná. Beru osobní doklady a chvatně je zahrabávám do země, aby nepadly nepřátelům do rukou.

Jak tak ležím přikrčený pod nejhustším keřem, zahlédnu znenadání čísi nohy. Bosá chodidla, svalnatá lýtka, hromotlucká kolena a nad nimi kousek modrých trenýrek s bílými lampasy na bocích. Vynořily se nečekaně z clony listí a prodírají se houštinou v nebezpečné blízkosti mého úkrytu. Přestal jsem dýchat a instinktivně tisknu tvář do písku. Jako pštros. Slyším šustot listí a bouchání vlastního srdce. V hlavě mi zmateně bloudí jediná myšlenka: konec, je se mnou konec! Čekám, že mě chytnou cizí ruce za krk a zvednou mě do vzduchu nebo že uslyším vítězný řev. Zatím se však neděje nic. Husté listí mě zřejmě dobře kryje.

Po dost dlouhé době jsem se znovu odvážil zvednout hlavu. A pěkně to se mnou cuklo. Bosé nohy stály přímo přede mnou. Můj pohled jel vzhůru, až se střetl s pohledem kluka, který se na mě díval a tiše se šklebil. Mohlo mu být tak šestnáct nebo sedmnáct let, měl na sobě modrobíle pruhované námořnické tričko a bílou čepičku, takovou, jakou nosívají v létě batolata.

Pomalu se zvedám a znovu si připadám jako sestřelený letec v džungli, nad nímž stojí nepřátelský voják s namířeným samopalem. Tentokrát je to pouze krátký záblesk. Kdyby to byl jen živý sen, zvedl bych ledabylým pohybem ruce, samozřejmě že ne až nad hlavu, sotva k ramenům, jako sekáči ve filmech, a na tváři by mi zahrál pohrdavý úsměšek, protože bych věděl, že se mi podaří brzy ze zajetí uprchnout. Teď však na takovou hru není ani pomyšlení.

Prodrali jsme se vrbičkami na volnou louku, já vpředu a ten čahoun s černými vlasy a srostlým obočím dva kroky za mnou. A už se k nám hrnou ostatní kluci, všichni mají pruhovaná trička a legrační kojeneckou čepičku na hlavě.

„Admirále, Ad-mi-rá-léé!“ řvou nadšeně, „máme ho!“

„Kdes ho chytil, Jespáku?“ vyptávají se čahouna. Z houštin vyšel na louku chlápek, kterého jsem viděl už na lodi. Má na sobě také modré trenýrky s bílými lampasy, stejné tričko i tu uhozenou čepičku jako kluci. A kluci na něho Admirále, Admirále. Je to nějaká střelená parta. Jindy bych se jim asi poškleboval, ale teď mi nebylo moc do smíchu. Začali mě hned vyslýchat. Hlavní slovo měl ten starší kluk, co mě chytil a kterému ostatní říkali někdy Jespák a někdy ho oslovovali kapitáne. Zasypal mě spoustou otázek. Asi jsem měl mlčet a nic neříkat, prostě se jim výsměšně dívat do obličeje a nevydat ze sebe jedinou hlásku ani při nejhorším mučení. Jenže když na mě vystřelil první otázku, kde jsme vzali tu loď, vyjelo ze mne, že ve Vrbičkové zátoce. Vykecal jsem jim všechno, i to, jak Hájek urazil zámek. Až do této chvíle mě vyslýchali celkem klidně, ale když jsem jim vylíčil, jak Hájek vzal dva šutry a rozbil zámek, hrozně je to rozčílilo.

„Co s ním uděláme?“ zeptal se Jespák.

„Zmrskat koncem lana,“ řekl kdosi.

„Uvázat kámen na krk a šup s ním do vody,“ navrhl druhý.

„Hodit ho žralokům!“

„Pověsit na ráhně.“

Předháněli se ve vymýšlení krutých námořnických trestů, byly to jen takové řečičky, které by možná nahnaly strach pětiletému špuntovi. Mně se při nich trochu ulevilo. Bál jsem se, že začnou vyhrožovat stížností doma a ve škole.

„Já znám jedno prima mukání,“ řekl nejmenší šprček, „svázat ho a nasypat mu do trenýrek rezaté mravence.“

„Odvezem ho do přístavu,“ zakončil debatu Jespák, „a tam ho postavíme před námořní soud.“

Potom vlezli zpátky na palubu své lodě a vzali do vleku naši pramici. Mě posadili do přídě. Pod zlatými pádly zavířila voda a malý konvoj se vydal dolů po řece. Na nebi se rozsvěcely hvězdy jako vzdálené majáky a jejich zář minutu od minuty sílila. Z pobřežních houštin stékalo na hladinu řeky večerní šero a chlad. Nikdy bych nevěřil, že po tak horkém dni může přijít tak studený večer. Mokré nohavice se mi nepříjemně lepily na tělo, na holých pažích mi naskočila husí kůže. Přitáhl jsem si kolena k bradě a objal je rukama. Ale i tak mi po hřbetě přejížděly mrazivé vlny a brada se mi začala nezadržitelně chvět.

Plavba do Vrbičkové zátoky nám netrvala déle než pět minut. Ještě než jsme najeli přídí na písčitý břeh, vyskočil šprček, který seděl vpředu, na dolní schůdek s řetězem v ruce a rukou ztlumil náraz.

Zmizelé pramice

„KDE je Mrož s Delfínem?“ řekl udiveně Admirál.

Teprve teď jsem si všiml, že přístaviště u hliněných schůdků je prázdné. Dvě pramice, které jsme tu nechali, zmizely.

„Nevím, byly tady,“ řekl jsem nejistě.

„Ukradli všechny tři,“ řekl rozhořčeně Jespák.

„Vylodit!“ zavelel Admirál.

„Lez ven první,“ řekl mi šprček, který pořád ještě stál na schůdku a držel loď za řetěz.

Vystoupil jsem po schůdcích nahoru na loučku. Tam se na mě znova vrhli.

„Kde jsou ostatní pramičky?“

„Nevím,“ řekl jsem zmateně, „když jsme odjížděli, byly tady.“

„Nelži!“

„Vážně, kluci, nelžu.“

„Vyklop, jak to bylo!“

„Byly tady, čestný slovo.“

„Měly jeden zámek,“ řekl Admirál, „možná že je špatně uvázali a sebral je proud.“

„Jak jste ostatní dvě zajistili?“ uhodil na mě Jespák.

„Nevím, já je neuvazoval. To Hájek nebo Kolda.“

„Kdy jste urazili zámek?“

„To je už dost dlouho. Hájek to udělal aspoň před hodinou.“

Když si teď po letech vybavuju tehdejší rozhovor, vidím, že jsem se choval jako sketa. Všechno jsem shazoval na Hájka a Koldu. Já vím, byla to fakticky jejich vina, já jim neříkal, aby urazili zámek, ale stejně to ode mne bylo odporné.

„Mohly zatím doplavat až někam k rosickému mostu,“ řekl Admirál, „jestli se utrhly hned. A jestli je někde někdo nechytil.“ Potom vydal několik úsečných rozkazů. Kluci sebrali pádla a rozběhli se dolů po řece. Zůstal jsem na loučce sám s cizím chlápkem, kterému ostatní říkali Admirál. Mohlo mu být tak třicet nebo kolik, nosil brejle jako já, jenže takové ty starodávné s kulatými stříbrnými obroučkami. Byl to úžasný kliďas, protože po celou tu dobu, co mě kluci vyslýchali, stál s rukama založenýma na prsou a jen poslouchal. Teď chladně poznamenal:

„Jestli ty lodě nenajdeme, přijde vás to dost draho. Každá má cenu nejmíň tisíc korun.“

Nenadával mi, nevyhrožoval a nic, ale já dostal teprve v této chvíli skutečný strach. Předtím to byly jen nepříjemné pocity, ale opravdický strach to nebyl, protože se vlastně nemohlo celkem nic stát. Mohli na nás píchnout, že jsme jim urazili zámek a trochu se projeli po řece, ale zámek stojí nejvýš deset kaček a my jsme se chtěli vážně jen projet a zas pramičku vrátit. V uších mi pořád znělo: dva tisíce korun, když se ztracené pramičky nenajdou.

Čekali jsme ve Vrbičkové zátoce hrozně dlouho. Věžní hodiny odbily v dálce devátou, potom čtvrt a půl desáté a teprve pak se posádka vrátila. Pěšky po břehu, udýchaná, zpocená a s prázdnou.

„Prohledali jsme všechno až po pivovar,“ hlásil Jespák Admirálovi, „a nikde nic.“

„Byla už strašná tma,“ dodal jiný kluk, „nedohlídli jsme ani do půli řeky.“

„Ohlásím ztrátu lodí na Bezpečnosti a na poříční správě,“ řekl Admirál.

„Mroži a Delfíni nebudou mít na čem jezdit,“ řekl zoufale šprček.

Cítil jsem, jak se všechen hněv, vystupňovaný únavou a beznadějným pátráním po ztracených lodích, obrací proti mně.

Věděl jsem, že v tom šeredně lítám. Měl jsem ještě dost duchapřítomnosti, abych na otázku, jak se jmenuju a kde bydlím, odpověděl bez nejmenšího zaváhání:

„Pavel Zahradník, Kostelní ulice číslo 7.“

Byla to adresa vymyšlená od á do zet. Mám ji připravenou asi už od sedmi let. Tehdy jsem chodil do školy s klukem, který se jmenoval Pavel Zahradník a bydlel v Kostelní ulici číslo 7. Byl sígr první třídy, každou chvilku ho někdo při něčem nachytal. Když se ho ptali, jak se jmenuje a kde bydlí, řekl vždycky adresu nějakého jiného kluka. Jednou ho čapli na třešních na zámeckých valech a tenkrát prohlásil, že se jmenuje Jiří Hora, bydlí na Perštýnském náměstí číslo 51 a chodí do staroměstské školy. Já to tehdy pěkně schytal. Marně jsem vysvětloval, že jsem nikde na třešních nebyl a žádné větve tam nelámal. Všichni uvěřili spíš než mně písemné stížnosti, kterou na mě správce zámku poslal domů i do školy. Odskákal jsem to, ale získal jsem do života dobrou zkušenost. Od té doby lidem, kteří mě načapají při nějaké nepravosti, říkám jméno a adresu kluka Zahradníků.

Několikrát mi ten trik vyšel. Dnes bohužel selhal. Na celé čáře. Ti kluci na něj totiž neskočili. Myslel jsem, že si zapíšou adresu a pak mě pustí. Jespák mě však doprovodil až do Kostelní ulice a čekal, dokud nezazvoním u Zahradníků. Já jsem se k tomu samozřejmě neměl, a tak nakonec stiskl knoflík sám. Pak to prasklo. Jespák mi dal policejní chvat a musel jsem s pravdou ven. Pořád páku přitahoval, dokud jsem ho nedovedl k domu U Jonáše. A dokud se ve dveřích neobjevila vyděšená máma. Hned jak se máma na mě vrhla, Jespák vycouval. Čekal jsem, že bude žalovat, zmizel však jako noční stín. Doma se stejně strhla pekelná bouřka. Protože už bylo málem deset a já nebyl od oběda doma. A to naši ani netušili, co všechno se za dnešní odpoledne událo a že budou muset možná vyklopit hroznou spoustu peněz. Měl jsem hlad, ale když jsem si vzpomněl na ztracené lodě a na ty dvě tisícovky, nemohl jsem polknout ani sousto. Před spaním jsem si potichu říkal, panebože, jen ať se ty lodě najdou, jen ať se najdou!

Byla to mizerná noc. Nejdřív jsem dlouho nemohl usnout, a pak jsem se probudil velice brzy, ještě před svítáním. Ty dvě ztracené lodě mi pořád ležely v palici. To jsem celý já. Někdy si dovedu dělat těžkou hlavu i pro úplnou maličkost. Já vím, že to vypadá dost divně, zkrátka jsem takový cvok. Mohl bych vám o tom vyprávět celé ságy, kdybych chtěl a kdybyste mě vydrželi poslouchat. Když mi bylo osm, nadělali jsme si jednou s Hájkem fůru papírových koulí a potom jsme se těmi koulemi strefovali do nákladních aut. Ne snad že bychom je házeli po řidičích, když kolem nás přefrčel nějaký náklaďák, pokoušeli jsme se mu vhodit papírovou kouli dozadu na korbu. Při téhle pitomoučké zábavě nás viděl říďa z naší školy. Chytil nás s Hájkem za ucho, zeptal se, do které třídy chodíme, a nakonec nám přikázal, abychom se u něho hlásili druhý den před vyučováním. Já měl z toho tenkrát takový vítr, až jsem málem onemocněl. Myslím, že jsem skoro celou noc nespal. A víte, co nám říďa nazítří ráno řekl? Hoši, hoši, ať se to víckrát neopakuje! Kvůli téhle větě jsem prožil skutečná muka!

Dvě ztracené lodě – to je ovšem něco jiného. Dva tisíce! Taková hromada peněz! A stejně jsem byl kůň, když jsem na to pořád myslel a trápil se, vždyť se tím nic nemohlo napravit. Vykašli se na to, říkal jsem si, tys ani neurazil zámek, ani jsi ty lodě neuvazoval, udělal to Hájek, ať si v tom lítá. Jenže Hájek s Koldou chrněli o pár ulic dál bezstarostně jako miminka. Nevěděli ještě nic o tom, že mě při honičce v pobřežních houštinách chytili a že z přístavu pod Vrbičkovou zátokou zmizely dvě pramice. A já se těch tísnivých myšlenek ne a ne zbavit. Jeden kluk z vedlejšího baráku taky štípl loni v létě auťák, mrňavého fiátka, a svezl v něm své dva kamarády. Moc daleko nedojeli, za cihelnou naletěli do sloupu a dost se potřískali. Potom to odskákali všichni tři, ačkoliv zámek otevřel jenom jeden z nich. Ti druzí dva se dostali k soudu za napomáhání při krádeži. Na tenhle případ jsem si vzpomněl právě ve chvíli, kdy jsem se utěšoval, že já za nic vlastně nemůžu, to všechno Hájek.

Našim jsem o tom samozřejmě ani nemukl. Zato druhý den ráno ve škole jsem hned běžel za Koldou a Hájkem, abych se toho trýznivého tajemství co nejrychleji zbavil. Když kluci uslyšeli, že ty dvě další pramice uplavaly, mávli bezstarostně rukou.

„Mají smůlu,“ vtipkoval Hájek.

„To si zacvičili, než je vytáhli proti proudu,“ řekl Kolda.

Teprve pak ze mě vylezlo, že mě chytili. A že se ty dvě pramky už večer nenašly. Kolda s Hájkem se přestali pochechtávat. A když jsem jim řekl, co povídal ten chlápek o dvou tisících, začali mi hrozně nadávat. Nechtějte po mně, abych tu opakoval, co mi řekli, taková slova by v tiskárně ani nevytiskli. Hájek nakonec prohlásil, že když jsem takové kulhavé kopyto a nechal jsem se chytit, budu si platit všechno sám. Hodil jsem po něm taškou, za to kulhavé kopyto. Potom jsme se strašně poštěkali a pak jsme na sebe úplně přestali mluvit.

V příštích dnech jsem žil tak trochu jako ve snách. Nic mě nebavilo, každou knížku jsem odložil po několika stránkách. Domů jsem se vracel se strachem a pokaždé, když zazněl na chodbě zvonek, všechno se ve mně roztřáslo, nemohl jsem pořádně vydechnout ani polknout slinu. Byly to hrozné pocity a vždycky se ukázalo, že na mě ten strach padl zbytečně, jednou zvonila sousedka, podruhé vezli uhlí. Nikdo nepřišel žalovat, naši nedostali žádný dopis. Kolda s Hájkem pustili ztracené lodě dávno z hlavy, jen já jsem na ně ustavičně myslel. Kdybych se už konečně dověděl, co se s nimi stalo, bylo by mi hned líp – i kdyby snad ty pramice nenašli. Nejhorší ze všeho je nejistota, ta mě nejvíc ničí. Já to snad mám v povaze, malovat si budoucnost nejčernějšími barvami.

Ve středu jsem to už nevydržel. Navečer jsem se tajně vypravil k řece za město. Ve Vrbičkové zátoce bylo ticho a prázdno, jen hromada stavebního dříví o poznání vzrostla. Sestoupil jsem po hliněných schůdcích až k vodě, srdce mi rozčileně tlouklo. Na vodě se pohupovaly modré pramice s bílým vlnolamem. Byly jen dvě. Žralok a Hroch. Delfín s Mrožem tu chyběly.

Pospíchal jsem zpátky k domovu a za mnou se neslyšně plížil strach. Co bude dál? Jak tohle všechno skončí?

Poselství od Admirála

BYLO páteční odpoledne, ležel jsem v okně a koukal na staré náměstí, na morový sloup, který právě natírali zářivou zlatou barvou, civěl jsem na lidi, kteří přicházeli od Želené brány, zíral jsem mrzutě na nebe, pořád ještě modré, ale už ne bez mráčku, protože od rána se na něm usazovala stříbřitá plíseň, závoje průsvitných par. Ubíjel jsem dlouhou chvíli a nemyslel na nic, dokonce ani na ty dvě ztracené lodě, neměl jsem do čeho píchnout, tak jako včera a před týdnem a před rokem. Ze hřiště pod sokolovnou zalétal až k našim oknům řev, všichni kluci z okolí tam lítali za mičudou. Něco mě mezi ně pořád táhlo, dal bych asi půl života za to, kdybych se tam mohl rozběhnout a začutat si s ostatními, ale kdo vezme do fotbalového mužstva kluka, který kulhá na pravou nohu? Musel jsem sám sobě přikazovat: Nikam nechoď! Radši koukat z okna do prázdna než na ostatní kluky, jak se šťastně honí po hřišti.

Jak tak vyhlížím na náměstí, spatřím mezi chodci povědomou postavu. Toho kudrnatého šprčka, kterého jsem poprvé viděl v neděli na modré pramici. Přichází od Zelené brány a rozhlíží se po domech. Stáhnu hlavu za záclonu, brejlím po něm z úkrytu. Vidím, jak valí oči na Jonáše a na velrybu – a najednou vykročí přímo k našim domovním dveřím. V tom okamžiku mi došlo, že ho nezajímaly gotické domy s renesančními štíty – hledal adresu: Perštýnské náměstí číslo 51.

V předsíni zadrnčel zvonek. Hned nato ještě jednou. Nejdřív jsem zůstal tiše stát. Neotevřu mu, ať si zvoní třeba hodinu. Pak mě napadlo, že se vrátí později, až budou doma naši nebo Jitka, moje starší sestra. A odemkl jsem.

„Admirál ti vzkazuje,“ vychrlil ze sebe šprček, „abys přišel v sobotu ráno do našeho přístavu. Máš tam vzít taky ty dva kluky.“

„Ty pramičky se nenašly, že ne?“ vyjelo ze mne.

„Ale našly,“ řekl šprček, „kluci pro ně museli až do Srnojed…“

Šprček byl sdílný, já jsem však už skoro ani neposlouchal. Když řekl, že se ztracené lodě našly, odvalil se mi z prsou ohromný balvan, který mě tam tížil od nedělního večera. Cítil jsem se najednou tak lehký, že stačilo málo a mohl bych vzlétnout. Ty blažené pocity mi bohužel vydržely jen několik vteřin, protože šprček dál povídal, jak pramice pluly po řece celou noc a někdy před svítáním je proud donesl k jezu u Srnojed. A tam se zřítily z vysokého přepadu do kamenitého koryta.

„Pekelně se rozmlátily,“ skončil svoje líčení.

Zase mě drtila ta neviditelná tíha, nejistota, strach. Ale před šprčkem jsem si hrál na lhostejného kliďasa.

„A když v sobotu nepřijdeme?“

„Tak si to pěkně vypijete,“ řekl šprček výhružně, „Admirál říkal, že by si pak došel přímo k vašim. Aby to zacvakli.“

Potom se obrátil a rychle sbíhal ze schodů, jako by ze mě dostal strach.

„Nejdu,“ prohlásil Kolda, když jsem mu vyřizoval Admirálův vzkaz.

„Ani mě nehne,“ přidal se k němu Hájek.

V sobotu ráno se mnou ale šli oba dva, taky měli dost nahnáno, přestože se tvářili, jako by jim bylo všechno fuk.

Na lukách za městem ležela mléčná mlha. Než jsme dorazili k Vrbičkové zátoce, zvedl se svěží větřík, mlhu rozehnal a rozšuměl na břehu Labe štíhlé topoly. V korunách lind se zatřepetaly tisíce stříbřitých praporků, z javorů za veslařským klubem se snášely k zemi barevné listy. Blížil se podzim, voda v řece však byla po horkých dnech ještě plná letního slunce.

Do Vrbičkové zátoky jsme už nemuseli lézt klikatým tunýlkem, v houštinách byla čerstvě vysekaná branka. Za listnatou hradbou se ozýval mnohohlasý hovor, křik a smích. Potom tam zaznělo písknutí, které mi připomínalo zvuk lodní sirény. Prošli jsme branou a zůstali rozpačitě stát. V dolním cípu loučky svítil štíhlý stožár. Ten tu v neděli ještě nestál. Nebyla to obyčejná kláda, jakou člověk vídá na kdejakém táboře, tenhle stožár čněl zatraceně vysoko a ve třech čtvrtinách výšky k němu bylo připevněno příčné břevno. V místě, kde se břevno křížilo se stožárem, trčela šikmo vzhůru další štíhlá tyč. Ze všech ramen se sbíhaly k patě stožáru bílé šňůrky. Nedávno jsem něco podobného viděl ve filmu Černý korzár. Je to vlastně lodní stěžeň s ráhnem. A teď se k němu ženou ze všech stran kluci v pruhovaných tričkách a bílých námořnických čepičkách. Nejsou tu jen kluci, i několik dospělých mužů v civilních šatech. Kluci se rozestavili u stěžně na tři strany velkého čtverce, Admirál a ti velcí chlápkové si stoupli do čela. Jespák mezitím připevňoval na lanko modro-bílo-modrou vlajku.

„Admirále, posádka Žraloka nastoupena v plném počtu,“ hlásil z levé strany starší kluk. Námořnickou čapku měl posunutou hluboko do čela a když podával hlášení, salutoval. Admirál přitom také držel prsty u čepice.

Hájek potichu vyprskl a Kolda řekl:

„Hele, hrajou si na vojáčky.“

Potom Admirál přijal se stejnou obřadností hlášení posádky Mrože, Hrocha a Delfína. Nakonec předstoupil před Admirála jeden z dospělých civilistů a stejně vážným hlasem řekl:

„Admirále, k plavbě připraveno šest vikingů.“

„Oddíle, pozor!“ zavelel Admirál. „K vlajce hleď!“

Všechny oči se upřely ke stěžni a klukům vylétly pravice k námořnickým čepičkám. Jespák zatáhl za lanko a modro-bílo-modrá vlajka začala rychle stoupat vzhůru. Když došplhala do půli stožáru, jihozápadní větřík ji vesele rozevlál. A jak vlajka letěla vzhůru k obloze, všichni zpívali:

Hej ho-la ho-la, my jsme vo-dá-ci, před naší Sed-mič-kou překážky se ká-cí.

Hej ho-la ho-la, my jsme vo-dá-ci, překážky se ká-cí, hej-hej-hej!

Bublej, bublej, bublej, vodo, bublej, bublej, bublej, vodo, bublej, bublej, bublej, bublej, vodáky po-lej!

Byla to zvláštní písnička, nikdy jsem ji neslyšel. Podle neumělých slov jste hned poznali, že ji složil někdo z těch kluků. Z jejího nápěvu dýchala svěžest a radost. Vlajka při zpěvu došplhala až na špičku stěžně. Třicet hlasů nadšeně zpívalo dál:

Hej, hola, hola, jedem přes peřeje, příroda nás volá, slunce pěkně hřeje.

Hej, hola, hola, jedem přes peřeje, příroda nás volá, hej, hej, hej.

A znovu refrén, který mi připomínal šplouchání vln nahoře na Hrčácích. Bublej, bublej, bublej vodo…

Když zpívali třetí sloku, pochopil jsem, že je to jakási jejich hymna, protože pořád ještě drželi prsty u námořnických čapek.

Na palubu skočím, až se loď rozhoupe, v zátoku zabočím, kde se racek koupe.

Na palubu skočím, až se loď rozhoupe, v zátoku zabočím, hej, hej, hej!

Potom jsem se přistihl, že si bzučím refrén Bublej, bublej, bublej, vodo spolu s těmi cizími kluky a nenápadně jsem mrkl na Koldu a Hájka. Hájek se pořád výsměšně šklebil, ale Kolda se už dávno přestal pochechtávat. Na něho to asi taky trochu zapůsobilo, tak jako na mne. Nevím, snad si hráli na vojáčky, když stáli ve vyrovnaných řadách a salutovali vlajce, a přesto všechno člověk cítil, že je to docela zvláštní parta. Mohli jste si myslet, že jsou trochu střelení, ale neubránili jste se obdivu a třeba se vám v koutku srdce probudila i tajná závist, bylo vám trochu líto, že nemůžete stát pod stěžněm v námořnickém a zpívat společně s ostatními oddílovou hymnu a pozorovat svou vlajku, jak se vesele třepetá vysoko nad zátokou.

Galeje

PO úvodním obřadu přednesl Admirál slavnostní řeč.

Byla stručná:

„Milí mořští vlci, nadešel dlouho očekávaný den. Zahajujeme stavbu nové loděnice. Chyťme se společného lana a napněme všechny síly. Ať se náš dávný sen co nejdřív promění ve skutečnost. Vzhůru do práce!“

Po celou tu dobu jsme my tři stáli u branky, vysekané ve vrbičkách. U stěžně nás dávno zpozorovali, ale teprve po rozchodu k nám zamířil Admirál. A zas byl tak stručný jako při slavnostním proslovu.

„Jak to dopadlo s pramičkami, které nám vaší vinou uplavaly, víte.“ Ostře si prohlížel Koldu s Hájkem. „Náš oddíl utrpěl citelnou škodu. Budujeme loděnici, potřebujeme každou korunu, šetříme každou minutu na práci. Na opravu pramic jsme museli koupit prkna za dvě stě korun. A naši chlapci promarnili hledáním, transportem a opravou rozbitých lodí dobrých stopadesát pracovních hodin. Dáváme vám na vybranou. Buď nám splatíte těch dvě stě korun v hotovosti a odpracujete sto padesát hodin na stavbě loděnice, nebo uhradíte celou škodu v penězích. V druhém případě vám budeme počítat za jednu pracovní hodinu pět korun.

Když si teď Admirálovu řeč opakuju, vidím, že byla slušná, věcná, logická. Mohl to na nás píchnout ve škole, nemusel se s námi vůbec bavit. A přece nám dal tuto velkomyslnou nabídku. Že byla velkomyslná, to vidím až dnes. Tenkrát mě dost otrávila. Ale aspoň jsem mlčel. I když jsem to nebyl já, kdo urazil pod Vrbičkovou zátokou zámek. Hájek zámek skutečně urazil, a přece teď začal svým drzým, typicky hájkovským způsobem řečnit. Znal jsem jeho tón ze školy, někteří učitelé při něm vyskakovali z kůže. Admirál Hájka vyslechl s ledovým klidem a řekl:

„Nikdo vás nechce okrádat. Nikdo s vámi nebude taky dál vyjednávat. Myslel jsem, že třeba rádi nahradíte škodu sami. Jestli k tomu nemáte chuť, obrátíme se na vaše rodiče.“

Hájek sklapl. Asi si představil, co by tomu řekl jeho táta, kdyby dostal účet na několik stovek. Já náhodou starého Hájka znám. Ten by ze svého synáčka nadělal několik trpaslíků.

Nakonec jsme přijali první nabídku. A stali se z nás na delší dobu galejníci.

„Vidíte ty kolíčky?“ zavedl nás Admirál na horní konec Vrbičkové zátoky. „Kolem každého musíme vykopat jámu hlubokou půldruhého metru.“

Takových kolíčků se kolem ježila spousta, celkem šestapadesát. O pár dnů později tu místo nich vyrostly tlusté kůly – celá loděnice měla stát na pilotách, metr a půl nad zemí. To jsme v této chvíli nevěděli a bylo nám to celkem jedno, galejníkům bývá zpravidla fuk, na čem pracují, pro ně je práce jednotvárná dřina, z níž stejně nemají žádný užitek. My tři jsme se cítili jako skuteční galejníci, když jsme rýčem, motykou a polní lopatkou hloubili jámy, vyhazovali hlínu a písek smíšený s prastarými oblázky. Já se odmalička docela rád vrtám v zemi, kdysi jsem s klukama ze sousedních baráků chodil pod železný jez a tam jsme kopali v zarostlém břehu dlouhé podzemní chodby, tenkrát jsme se skoro prali o právo sfárat do díry a kutat zem, jenže to jsme dělali z vlastní vůle a pro čistou zábavu. Tady jsme se taky každou chvilku pohádali, ale jinak než tehdy, vnucovali jsme si navzájem lopatu a rýč a jeden jsme hlídali druhého, aby náhodou nepracoval o něco míň.

Kolem nás se hemžily jiné party, většinou kopaly hluboké jámy na piloty nebo přivážely z druhé strany řeky na lodích trámy a celé dřevěné stěny. Někteří z těch kluků se taky občas ulejvali, dokonce jsme párkrát slyšeli Admirála, jak někoho sjel. Kapitáni své posádky vždycky jen nechválili, a přece se jim pracovalo líp než nám, poznali jsme to už podle toho, jak si při práci povídali a vtipkovali a jak se chechtali. Jestli si myslíte, že jsme se mohli válet, tak to jste vedle. Za každou jámu nám totiž počítali celkem tři pracovní hodiny, takže jsme museli vyhloubit jednu díru za hodinu. Půldruhého metru, to vlastně nic není, zpočátku to opravdu šlo jako po másle, ale když jste se prohrabali do metrové hloubky, zjistili jste, že si musíte lehnout na břicho, strčit do jámy nejdřív ruce s rýčem a za nimi makovici. A v té nesmyslné poloze jste pak měli sekat rýčem do země nebo po troškách vybírat uvolněný písek. Zrníčka hlíny vám padala do vlasů, potili jste se jako lední medvědi a v duchu jste kleli jako převozníci: Proč jen jsme my blbci na ty cizí pramičky lezli!

Ani jsem vám vlastně neřekl, jak nás napadlo to jméno galejníci. Později přišli do Vrbičkové zátoky ještě asi tři chlapíci a jeden z nich ukázal na nás a zeptal se, jestli jsme plavčíci, noví členové oddílu. Jespák jim řekl, že ne, že jsme galejníci. No a pak jsme si tak říkali sami, protože to jméno bylo na nás přesně šité. Při práci jsme pozorně sledovali cvrkot kolem nás. Skoro na každém kroku jsme viděli něco zvláštního, nezvyklého. Žraloci přivezli na své lodi kormidelnické kolo a kůl s velkým zvonem. Postavili je kousek před vlajkový stěžeň. Jeden z kluků potom každou půlhodinu několikrát udeřil na zvon. V půl desáté třikrát, v deset čtyřikrát, o půl hodiny později pětkrát. Trvalo nám dost dlouho, než jsme se dovtípili, že zvuk zvonu oznamuje čas. Tak jako na palubě námořní lodi. To se mi moc líbilo. Ale byla to jen předzvěst ještě divnějších a zajímavějších věcí, které nás čekaly v blízké budoucnosti.

Právě když jsme hloubili druhou jámu, přihrnul se do Vrbičkové zátoky blonďatý chlápek. Vlasy měl učesané na pěšinku, na opáleném těle mu svítila bílá rozhalenka, štíhlé nohy mu čouhaly z manšestrových kraťasů.

V tomhle oddíle jste neviděli žádné sušinky, ale blonďák byl mezi ostatními skutečná vazba. Kluci ho ze všech stran zdravili a vikingové mu podávali ruku.

„Kdo je to?“ zaslechl jsem šprčka, který pracoval vedle nás.

„Ty ho neznáš?“ podivil se Jespák.

„Ne.“

„To je přece Racek.“

„Racek?“ opakoval šprček a očička se mu rozsvítila jako dvě modrá světýlka, „to je ten Racek, co se jmenuje Jan Kouba a je…“

„Jo, to je on,“ řekl Jespák, dřív než mohl šprček dokončit svou otázku. Ale šprček ji přesto dořekl:

„… mistr republiky ve vodním slalomu?“ Říkal to s jakousi nábožnou úctou, asi to musel říct, aby se mu ta slova nevzpříčila v krku jako rybí kost. Prohlížel si blonďáka tak, že mu div nevypadly oči z důlků. Abych se přiznal, se mnou ta slova taky dost zamávala, nikdy jsem nestál hned vedle člověka, který je mistrem republiky. To se ví, že jsem si Racka podrobně prohlížel, ale nečuměl jsem na něho tak idiotsky nápadně jako šprček.

„Ty vole,“ řekl Kolda Hájkovi, „ to je vážně ten chlápek, co vyhrál na jaře slalom. Koukal jsem na to v televizi.“

„Já to taky viděl,“ řekl Kolda, „to je přesně von.“

Civěli s otevřenou klapačkou na Racka a zapomněli přitom samozřejmě vyhazovat písek z díry.

Mistr republiky si vyměnil pár slov s Admirálem a pak zamířil rovnou k nám. Tedy ne ke mně a Koldovi s Hájkem, ale k Jespákově posádce, která kopala vedle nás.

„Tak jak vám to jde, Hrošani?“ řekl mistr republiky, „vezmete mě do party?“

„Staré Hrochy bereme na palubu vždycky,“ řekl Jespák.

Celá jeho posádka se nafoukla pýchou, že se k ní hlásí její bývalý člen, dnes tak slavný muž.

„Kdopak je tohle,“ podíval se Racek na kudrnatého šprčka. „Toho ještě neznám.“

„To je Chrostík,“ řekl Jespák, „náš nový plavčík.“

Mistr republiky pokročil ke šprčkovi a potřásl mu rukou.

„Jestlipak víš, že je to letos právě deset let, co jsem nastoupil do posádky Hrocha jako novopečený plavčík?“ Řekl to spíš jen tak sám pro sebe, ale Chrostík se celý rozzářil. Asi si v té chvíli představoval, že z něho bude za deset let taky mistr republiky.

A právě v tomto okamžiku se utrhl Hájek a fofrem se rozběhl ke skupince Hrochů. Nejdřív jsem myslel, že si chce sáhnout na živého mistra republiky, ale Hájek vytáhl z kapsy notýsek.

„Pane, prosím vás, mohl byste se mi tadyhle podepsat?“

„Tebe taky neznám,“ řekl mistr republiky, „ke které posádce patříš?“

„Nikam,“ řekl Hájek, „já jsem tady jako galejník.“

„Koukni, galejníku,“ usmál se mistr republiky, „k čemu by ti byl můj podpis? Nemá to smysl, já tohle nedělám.“

Jenže to neznal Hájka. Hájek ho otravoval tak dlouho, až mistr republiky vzal notýsek a udělal do něho několik rázných tahů. Hájek pak přijal sklapnutý notýsek a hned letěl zpátky.

„Hele, mám jeho podpis!“ otevřel notýsek pyšně Koldovi před nosem. Kolda mrkl do notýsku a hlasitě se rozchechtal. Nakoukl jsem Hájkovi přes rameno. Na čistém listu se skvěl čerstvý podpis:

„Napoleon Bonaparte.“

„Povídal jsi, že sbíráš podpisy slavných osob,“ řekl klidně mistr republiky, „a tak jsem ti přidal do sbírky jednoho skutečně slavného muže.“

Vlajková soutěž

„TEN na ně píská jak na psy,“ řekl Kolda, když Admirál opět svolal posádky k vlajkovému stěžni.

„Číhněte na ně,“ řekl pohrdavě Hájek, „jak se můžou přerazit, aby tam byli co nejdřív.“

Všiml jsem si toho už předtím. Sotva zazněla lodní sirénka, každý z těch kluků sekl s tím, co právě měl v ruce, a hurá ke stěžni. Posádka, která stála celá na svém místě, zařvala unisono svoje jméno. Admirál vždycky vytáhl zápisníček a cosi do něho zaznamenal. Teprve zadlouho jsem se dověděl, co si tam pořád píše. Mezi posádkami probíhala po celý rok ostrá soutěž a do té prazvláštní soutěže se počítalo, jak je která posádka rychlá a pohotová.

„Delfíni!“ zaburácelo Vrbičkovou zátokou.

„Žraloci!“ ozvalo se o zlomek vteřiny později.

Nemohli jsme pochopit, že kluci sami od sebe Admirála poslechnou na slovo, i když na ně neřve a nepohání je nadávkami. Stačil kraťoučký hvizd lodní sirénky a už byli všichni v pohybu. Nerozuměli jsme tomu. Nerozuměli jsme skoro ničemu. Ale se zájmem jsme všechno kolem sebe pozorovali. Některým věcem jsme se tajně posmívali, jiné nám připadaly dost uhozené, protože jsme nechápali jejich smysl.

„Vyhlašuju vlajkovou soutěž,“ promluvil Admirál k nastoupeným posádkám, „před chvílí složilo auto na druhém břehu poslední část pilot. Jsou na obvyklém místě, asi sto metrů proti proudu. Je jich tam celkem padesát šest. Čtrnáct pilot na jednu posádku. Jsem zvědavý, která posádka dopraví svoje kůly nejrychleji sem na břeh.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sedmička.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.