Obsah

Vánice

Kalamita

Žebříček a boudy

Sázka

Plán jízdy

Přípravy

Večer před startem

DEN PRVNÍ – pátek 30. ledna

Neklidná noc

Jízda vlakem

Výstup do hor

Bohoušek a Kanadské jezero

Smrt Jizerských hor

Arktickou krajinou

V polském zajetí

Misthaus

Kniha o Jizerských horách

DEN DRUHÝ – sobota 31. ledna

Iseriny

Junáci, vzhůru, volá den

Hřmící řeka

Skokani

Sněžné jámy

Na Skočce

Noc hrůzy

DEN TŘETÍ – neděle 1. února

Přes Sněžku

Rudý hvězdář

Mrtvá srnka

Nečekaná ztráta

Večerní plky

DEN ČTVRTÝ – pondělí 2. února

Jestřebí hory

Komárovy historky

Nehoda

Ráj v pekle

DEN PÁTÝ – úterý 3. února

Let po hřebenu

Dušinka

Dívčí Sedmička

Večerní zpívání

DEN ŠESTÝ – středa 4. února

Vichřice

Záchranná výprava

Rozhovor s Vážkou

Noc po úplňku

DEN SEDMÝ – čtvrtek 5. února

Loučení

Drobné nehody

Šok

Bivak

Polární noc

Sen o Vážce

DEN OSMÝ – pátek 6. února

Svaz neplužičů

Po hřebenech Jeseníků

Směrovka

Kouzelný dědeček

Na faře

Střípky vzpomínek

DEN DEVÁTÝ – sobota 7. února

Slepý lyžař

Sopky

Kůň

Indiánský tábor

DEN DESÁTÝ – neděle 8. února

Odra

Oheň

Nocleh v klubovně

DEN JEDENÁCTÝ – pondělí 9. února

Ježibabka

Zbojníci

Dopis Vážce

Hvězdy

Zbytečný konflikt

DEN DVANÁCTÝ – úterý 10. února

Kozí mléko

Pátrání v údolí

Přes Javorníky

V cíli

Noční jízda

Předmluva

NEVÍM, jestli mi uvěříš, že všechno, o čem tu vyprávím, se skutečně stalo. Kdybych byl na tvém místě a tuhle knížku jen četl, asi bych taky trochu pochyboval a říkal si: Není to spíš příběh opsaný z některého aljašského románu Jacka Londona?

Ale já jsem to opravdu prožil a spolu se mnou dalších šest Vikingů, roverů z našeho skautského oddílu, vodní Sedmičky. A bylo to dobrodružství jako hrom! Spíš bych měl říct, že to byl celý řetěz malých i velkých dobrodružství.

Až do té zimy, kdy se náš bláznivý podnik uskutečnil, zažil jsem ledaco zajímavého na vodě, při sjíždění řek, peřejí a jezů. Netušil jsem, že stejně silné zážitky – a možná ještě dramatičtější – mě čekají v zimních horách.

Začalo to nesmyslnou sázkou. Z ní se pak odvíjely události, při nichž jsem si někdy prozpěvoval radostí, ale jindy mi docházely poslední síly a dušička ve mně byla malinkatá jako hrášek. To když nás zaskočilo počasí, nehoda nebo se naše výprava dostala do kritické situace.

Kdybych věděl předem, co všechno nás v příštích dnech potká, asi bych tenkrát vůbec nešel do loděnice, kde to všechno začalo. Nebo bych tam třeba šel, protože by mě hnala zvědavost, ale nedal bych se nachytat na Bobrovu výzvu: „Vsaďte se!“ Klidně bych v tom nechal Rejnoka, Komára, Čápa, Jespáka i Ledňáčka, tihle dobráci spolu se mnou slupli Bobrem nahozenou udičku i s navijákem. A kdyby mě snad zlákala vidina snadné výhry, nedal bych se pak vyhecovat k osobní účasti na tom šíleném podniku. A kdyby mě přece jen přemluvili, abych s nimi na tu bláznivou výpravu jel, prostě bych v pátek 30. ledna nepřišel na nádraží v tu třeskutou hodinu před svítáním. A pokud bych tam náhodou šel, pak jen proto, abych Bobrovi a ostatním řekl: „Sorry, boys, já se mám pořád ještě dost rád. Jsem sice možná velkej cvok, ale ne zase tak velkej, abych s váma jel.“

Jenže pak bych vlastně ani nepotkal Vážku! A setkání s ní určitě vynahradilo trampoty a strázně, které jsem v těch dvanácti dnech a nocích prožil.

Člověk do budoucnosti naštěstí – nebo snad naneštěstí? – nevidí, a tak jsem do loděnice šel, Bobrovi na jeho trik skočil, doslova jsem se vnutil ostatním cvokům, aby mě vzali na tu uhozenou dálkovou jízdu, a v pátek 30. ledna ráno jsem na nádraží dokonce utíkal, aby mi neujel vlak! Já se na tu pekelnou cestu těšil, poslední noc před startem mě pořád budil strach, abych nezaspal.

Vím, že v únoru je někdy na horách mlha tak hustá, že si člověk vidí sotva na špičku nosu, ale koho by napadlo, že se přivalí právě ve chvíli, kdy budeme projíždět kolem propastí hlubokých dvě stě metrů. Tušil jsem, že vystoupat z městečka na lyžích o tisíc metrů výš je pěkná zabíračka, ale nevěděl jsem, že až se za soumraku doplazíme po tříhodinovém stoupání na vrchol hory, dokonale vycucnutí, blažená představa o polívce, smaženém řízku, šlehačkovém poháru a horkém čaji v turistické restauraci se ukáže jako sci-fi, protože ta horská bouda je už jenom na mapě; začíná ledová zimní noc, teploměr ukazuje deset pod nulou, z nebe se snášejí sněhové vločky, temné mraky slibují pěknou vánici a ty si říkáš: „Co teď? Babo raď!“ Ale kde se té baby zeptat? V desetikilometrovém okruhu nestojí jediné obydlené stavení, nejblíž je městečko, ze kterého jsme před několika hodinami vyrazili, ale to leží o tisíc metrů níž. Sjíždět na běžkách pekelné padáky ve tmě a chumelenici? To by napadlo jen sebevraha. Jít dolů pěšky? Leží tu dva metry sněhu, tyčka do něj zapadne úplně celá a bez lyží se člověk boří málem po pás. Pokračovat neprojetou cestou dalších deset kilometrů? Za čtvrt hodiny bude tma jako v tunelu a hledejte pak mrňavé turistické značky, tu a tam namalované na smrkovém kmenu a často zaplácané sněhem! Běžeckou stopu, pokud tu vůbec nějací dobrodruzi v posledních dnech jeli, dávno zavál sníh.

To je přesně ta chvíle, kdy si člověk nadává – samozřejmě potichu, aby to ostatní neslyšeli: proč jen jsem já hlupák nezůstal doma, mám tohle zapotřebí? Seděl bych teď v příjemně vyhřátém pokoji u královské večeře a civěl na televizi. Nebo hrál s tátou šachy.

Mrazivá noc strávená na pustém horském vrcholu patřila nakonec k menším trampotám, které nás potkaly během dvanácti polárních dní. Jak nás to vůbec mohlo napadnout, trmácet se na lyžích přes devatery hory, Jizerky, Krkonoše, Jestřebí a Orlické hory, Králický Sněžník, Jeseníky, Oderské vrchy, Beskydy a Javorníky až do údolí Váhu? Den za dnem, za pěkného počasí i v mlze, vánici, ve vichřici i za deště, pořád dál, s věčnou nejistotou, kde přečkáme příští noc, co nás potká v končinách, kde nikdo z nás ještě nikdy nebyl. A potkalo nás toho tolik, že jsem si řekl, měl bych o tom vyprávět cvokům jako jsme my, aby si to pořádně rozmysleli, kdyby je někdy napadlo podniknout něco podobného.

Dlouho jsem se k tomu chystal – mám tu bláznivou jízdu podrobně zaznamenanou v deníku – ale pořád se mi do psaní nechtělo. Odhodlal jsem se k tomu teprve ve chvíli, kdy stejně uhozenej nápad dostali roveři z další generace našeho skautského oddílu. Tehdy jsem si řekl, musím je varovat: Nevíte, do čeho jdete, milé děti, pořádně si to rozmyslete!

Víte, co mi ti hejhulové řekli, když si tohle moje vyprávění přečetli?

„Jen se o nás neboj, dědečku. Když jste to dokázali vy, my to dokážeme taky. S prstem v nose!“

A pak to zabalili už na konci Orlických hor, padavkové.

Vánice

ZAČALO to v pátek odpoledne. Vycházíme právě ze školy s báječnou vyhlídkou na dva a půl dne volna, a tu se začnou snášet z nebe první sněhové vločky. Říkám si, to je jako obyčejně malá přeháňka, letošní zima zatím za moc nestojí, do Vánoc sněžilo snad jen jednou, ale sníh tehdy do večera zase roztál, a po Novém roce to nebylo o nic lepší, ptali jsme se Admirála, vedoucího našeho oddílu vodních skautů, jestli nespustíme na vodu Hrocha, Žraloka, Mrože a Delfína, družinové pramice, když je teploměr pořád nad nulou. Teprve před třemi dny začalo konečně mrznout a na mrtvém rameni Labe za klubovnou se utvořil tenký led.

Moje obava, že sníh za chvíli přestane padat, se ukázala jako lichá, místo toho se mírné sněžení zakrátko změnilo v chumelenici a ta později dokonce v polární vánici.

Domů jsem přišel z celé rodiny první, a tak hned obsadím strategicky nejvýhodnější pozici – hluboké křeslo, do kterého člověk zapadne skoro celý, i s ušima, snad proto se mu říká ušák. Venku padá sníh tak hustě, že v pokoji vládne šero, musím rozsvítit lampičku, abych viděl na čtení. A hned se ponořím do Cookova vyprávění, jak chtěl dobýt severní pól. Právě když dojdu na stránku, kde se Cook chystá k závěrečnému útoku na střechu světa a vyráží s dvěma Eskymáky a stovkou psů ze základny po ledě, vrátí se ze školy máma.

Nejdřív ani její příchod nezaregistruju. Cookův příběh mě tak pohltil, že máminu přítomnost zpozoruju, teprve když mě osloví:

„Jirko.“

Čtu klidně dál, jako kdybych nic neslyšel, je mi jasné, že po mně něco chce.

„Jiříku!“

Cook věděl, že dává svůj život v sázku. Kdyby ho postihla nehoda, nepřijde mu nikdo na pomoc. Přesto se probíjí ledovou pustinou odhodlaně dál. Podaří se mu skutečně dojít až na severní pól jako vůbec prvnímu člověku v dějinách?

„Tak Juro, slyšíš mě?“

Když mě máma osloví Juro, bývá už dost podrážděná.

„No co je?“ vzhlédnu nevrle od knihy.

„Dojdeš mi na nákup?“

Tu větu sice vyslovila s otazníkem na konci, ale ve skutečnosti tam byl vykřičník. Panebože, právě teď! V pátek odpoledne, kdy je v sámošce milion lidí. A když má doktor Cook severní pól na dosah!

„Musím jít hned? Nešlo by to až za hodinu?“

„Nešlo, večeře by nebyla včas.“

„Tak čekej,“ použiju svůj oblíbený slovní obrat. „Za chvíli.“

Cookovi se právě převrátily saně s nákladem zásob a eskymáčtí psi se vrhli na maso, které vypadlo z bedny na led. Poslušné spřežení se v mžiku změnilo ve vířící chumel těl a čím víc se psi zamotávali do postraňků, tím víc po sobě chňapali, štěkali a bolestně vyli. Jestli je Eskymáci včas nerozeženou, navzájem se roztrhají a – konec nadějím, bez psího spřežení se Cook k pólu nikdy nedostane!

„Mazej!“

Mamince zřejmě došla trpělivost. Stojí nade mnou s nákupním košíkem v ruce a tváří se jako učitelka kárající líného žáka.

„A no jó,“ zamručím otráveně. Člověk musí zavřít knížku vždycky právě v nejlepším. Cookovo vyprávění se mi dostalo do ruky teprve včera, ležel jsem v něm dlouho do noci. Kdyby mi máma nakonec sama nezhasla lampičku, četl bych ten napínavý příběh snad až do rána. Já mám totiž strašně rád knihy o polárních výpravách, přelouskal jsem už skoro všechno, co mají o dobývání Arktidy i Antarktidy v městské knihovně, Běhounkovy Trosečníky polárního moře, Urbánkovy Hrdiny obou pólů, Byrdovo vyprávění, jak trávil sám celou polární noc na předsunuté základně, ale Cookova kniha je z nich asi nejlepší, nejzajímavější. Stačí, abych se do ní začetl a zapomenu na čas i na svět kolem sebe, moje fantazie začne pracovat na plné obrátky a všechno, o čem čtu, prožívám tak silně, jako kdybych neseděl doma v pohodlí, ale putoval s polární výpravou věčným ledem a sněhem, překonával nakupené kry, vzdoroval vichřici a oslepující vánici, stavěl s eskymáckými průvodci iglú z udusaného sněhu. Arktida i Antarktida jsou i dnes kraje naprosto opuštěné, kde člověk musí zdolávat nejtěžší překážky, jaké lidem staví příroda do cesty, a na obou pólech je příroda dosud taková, jaká tam byla v devatenáctém a dvacátém století, v dobách nejslavnějších polárních expedic. Jestli bych se někdy někam rád podíval, tak na daleký Sever nebo do oblasti jižního pólu, kde jsou dnes stálé vědecké základny a pravidelně se tam střídají badatelé. Třeba se na některou z nich jednou dostanu i já, maturovat budu za půldruhého roku a jestli mě vezmou na přírodní vědy a vystuduju geologii, můj sen se může jednou splnit.

Popadnu nákupní košík a vyběhnu na náměstí. Z nebe se stále ještě snášejí miliony vloček, lehounkých jako holubí pírka, vánice je tak hustá, že od našeho domu nedohlédnu ani na Zelenou bránu, na zemi leží už dobrých deset cenťáků sněhu.

Pospíchám do obchodu, abych byl co nejrychleji zpátky a mohl pokračovat s Cookem v dramatické cestě k pólu. A netuším, že dnešní vánicí začíná jiné zimní dobrodružství, které budu prožívat na vlastní kůži – a už za několik dní!

Kalamita

SNÍH padal a padal celé páteční odpoledne, celý večer, celou noc. Když v sobotu ráno vylezu z postele a vyhlédnu na ulici, za oknem stále ještě víří sněhové vločky hnané severákem, všude už leží tolik sněhu, že se v něm chodci těžce brodí, odhadem dobrých třicet čísel. A jak to v českých městech bývá při trochu silnějším sněžení, vypukla kalamita. Při takové sněhové nadílce začnou dospělí šílet, protože se zhroutí městská doprava a chodníky se změní v neschůdnou polární pustinu. Chlapi musí odhazovat sníh před garáží a jejich auto stejně někde uvázne v závějích. Tohle všechno lidem připadá jako konec světa. Já ovšem považuju takovou kalamitu za dar nebes. Jednak můžu přijít ráno do školy pozdě – autobusy ani trolejbusy nejezdí – ale hlavně se vždycky těším na odpoledne, kdy vytáhnu ze sklepa lyže.

Tentokrát nemusím čekat na konec vyučování, je sobota, a tak běžky vyzkouším už ráno. Teploměr ukazuje osm pod nulou, skluznice tedy namažu pod vázáním zeleným voskem, rozetřu ho korkem a hurá do ulic. V loděnici máme sraz až v deset hodin, ale rozjedu se tam už před devátou, protože se nemůžu dočkat chvíle, až odemknu na verandě dveře a octnu se v klubovně; v posledních letech se mi stala druhým domovem, a kdybych měl být upřímný, řekl bych, že se doma spíš cítím v klubovně než doma, protože v klubovně mě nikdo pořád nenapomíná, neposílá mě na nákup, nevyptává se, kdy se začnu učit a psát úkoly. Jako všichni kormidelníci, kteří vedou v naší Sedmičce družinu, i já mám svůj klíč, můžu zajít do loděnice, kdy chci, nemusím čekat na verandě, až někdo odemkne.

Brzy se ukázalo, že vyrazit do ulic na lyžích napadlo víc lidí, a tak jsem ve starém městě potkával spíš běžkaře než chodce. Skoro každý chlápek, který mě na běžkách míjel, se na mě přátelsky zašklebil, přestože mě neznal, a já se zašklebil na něho – měli jsme všichni báječnou náladu, nečekaná sněhová kalamita lidí sblížila.

Na běžkách jezdím rád, jednak proto, že s minimální námahou vyvíjím maximální rychlost, ale hlavně přitom není vůbec vidět, že kulhám. Na pravé lyži mám pod botou a vázáním upevněnou destičku, která zčásti vyrovnává rozdíl mezi délkou pravé a levé nohy, ale i kdyby tam ta destička nebyla, na běžkách člověk přenáší při správné technice jízdy váhu z jedné nohy na druhou, jinak by nedosáhl ten pravý, dlouhý skluz – no, a při přenášení váhy se vlastně kymácí, podobně jako ten, kdo pajdá, a nikomu to nepřipadá divné.

Já kulhám už sedm let, od toho nešťastného dne, kdy jsem spadl v Železných horách z desetimetrové výšky a šeredně si zlomil nohu, která mi pak špatně srostla. Sedm let je dlouhá doba, třeba si myslíš, že jsem si mohl dávno zvyknout na to, jak po mně na ulici lidi koukají, někdy si mě prohlížejí, jako kdybych byl nějaké vzácné zvíře nebo co – ale právě na ty zvědavé pohledy čumilů jsem si nikdy nezvykl. Ovšem na běžkách nikdo moji tělesnou vadu nepozná, a pokud se za mnou někdo ohlédne, pak nejspíš proto, že mi to báječně jede. Za ty čtyři roky, co jezdím se Sedmičkou v zimě na Skočku, oddílovou chalupu v Krkonoších, Rejnok mě naučil běhat na lyžích, vtloukl do mě správnou běžeckou techniku, dobře ovládám běh střídavý dvojdobý i čtyřdobý, běh soupažný i bruslení.

Než se přede mnou vynořil z vířících sněhových vloček jez na Chrudimce, naskytla se mi třikrát příležitost vykonat denní příkaz. Jestli něco víš o skautech, tak asi taky víš, že skaut má udělat každý den aspoň jeden dobrý skutek. Zkrátka něco pro druhé lidi. A nesmí za to vzít žádnou odměnu. Na třech různých místech potřebovali řidiči pomoc při vyprošťování auťáku, kola se jim zuřivě protáčela, ale vůz stál na místě, jen se propadal hlouběji do sněhu. Musel jsem si vždycky zout lyže, opřít se zezadu o karoserii a pořádně zatlačit, aby se dostali ze závěje na uježděnou vozovku. A k tomu jsem jim pokaždé přidal navíc dobrou radu, třeba: „Vyměňte tu svou škodovku za sáňky.“ Nebo: „Na vašem místě bych zůstal do jara doma za pecí.“ Člověk by očekával, že mu řidiči poděkují za pomoc i dobrou radu, která je podle známého pořekadla nad zlato, ale místo díků mi jeden z těch vzteklých chlapů div nenafackoval. Byl to ten, kterému jsem poradil, aby vyměnil mercedesa za trabanta. Jeho těžký luxusní vůz se mi totiž vytlačit nepodařilo, zatímco vedle stojícímu lehkému trabošovi jsem ze závěje hladce pomohl.

Na mostě u hydroelektrárny chvíli koukám na vysoký železný jez, na stavidla ozdobená úžasnými rampouchy a ledopády. Stojatá hladina Chrudimky nad jezem už taky zamrzla. Za mostem zahnu doleva, prosvištím kolem mlýna a přede mnou se otevře volná polabská krajina. Severní vítr tu nenaráží na žádné překážky, žene sníh přímo proti mně, za chvíli mám tvář mokrou, ale co je nejhorší, skoro nevidím, na sklech mých brejlí přimrzají napolo roztáté vločky. Strčím si brejle do kapsy, ale je to ještě horší, protože ledové krystalky mě tak bodají do očí, že musím jet skoro poslepu. Ale to mi nemůže zkazit náladu, já se do klubovny tak těším, že si v té metelici prozpěvuju naši oddílovou hymnu:

1. Hej hola hola, my jsme vodáci,

před naší Sedmičkou překážky se kácí.

Hej hola hola, my jsme vodáci,

překážky se kácí, hej hej hej!

Ref:

Bublej, bublej, bublej, vodo,

bublej, bublej, bublej, vodo

bublej, bublej, bublej, bublej,

vodáky polej!

2. Hej hola hola, jedem přes peřeje,

příroda nás volá, slunko pěkně hřeje.

Hej hola hola, jedem přes peřeje,

příroda nás volá, hej hej hej.

Refrén

3. Na palubu skočím, až se loď rozhoupe,

v zátoku zabočím, kde se racek koupe.

Na palubu skočím, až se loď rozhoupe,

v zátoku zabočím, hej hej hej.

Refrén

Vím, že mě nikdo neslyší, protože v Polabinách není živá duše, až na několik havranů, ale i kdyby tam někdo byl, stejně bych si zpíval, nějak musím uvolnit tu strašnou sílu, která se mi rozpíná v prsou a hrozí, že se mi plíce roztrhnou jako přehuštěná mičuda. Tenhle záchvat bláznivé radosti cítím skoro vždycky, když mířím do loděnice, a dnes je ještě silnější než jindy, protože jedu na zvlášť zajímavý podnik – od deseti hodin se koná valná hromada Klubu recesistů. Medáci z našeho oddílu, kteří se dosud do této exkluzivní společnosti nedostali, protože neudělali přijímací zkoušku, mají pro Klub recesistů ještě jiná jména, například Svaz pošuků. Společnost mentálně postižených nebo Cvoci. A naší klubovně, pro kterou se vžil název strojovna, říkají Polabské Bohnice. Nám to ale nevadí, spíš si na tom zakládáme.

Na loukách se moje běžky už nebořily do hlubokého sněhu, a to znamená, že někdo tudy jel přede mnou na lyžích! Brzo se ukázalo, že to byl Rejnok, dorazil do loděnice jen o pár minut dřív. Běžky nechám na verandě, oklepu si pořádně boty a vstoupím dovnitř.

„NĚKDO by měl zatopit,“ řekl Rejnok hned poté, co jsme se pozdravili ahoj a stiskli si levou ruku.

Podívám se přes rameno, jestli za mnou náhodou někdo nestojí, ale kdepak. A tak se trochu udiveně ptám:

„Proč zatím NIKDO nezatopil?“

V loděnici dosud není kromě Rejnoka ani noha. Od téhle chvíle se stal pro mne dnes z Rejnoka NIKDO a já byl pro Rejnoka NĚKDO. Nemohl by NĚKDO nadělat třísky? Proč ještě NIKDO nevybral z roštu popel? Neví NĚKDO náhodou, kde jsou zápalky? Copak je NIKDO nevidí na polici?

Pěkně jsme se doplňovali a za chvíli už hořel pod kotlem oheň. V půl desáté byla voda tak horká, že se klubovnou začalo rozlévat příjemné teplo. Velké kolo setrvačníku se dalo do pohybu a naše klubovna se změnila ve strojovnu. Kdo náhodou četl moje dřívější vyprávění, Sedmičku, tomu nemusím nic vysvětlovat. Kdo Sedmičku nečetl, jeho chyba – má asi v hlavě mírný zmatek, jak tu střídám pojmy loděnice, klubovna, strojovna, ale nemám chuť opakovat, co jsem vyprávěl o neobvyklém zařízení naší klubovny, o kolovém světostroji, železných chřestýších, perpetuu mobile (závistivci tomu říkají perpetuum debile) a dalších atrakcích, které změnily jednu obyčejnou klubovní místnost v obyčejné loděnici ve strojovnu fantastické starodávné parolodě.

Po půl desáté se začala sjíždět další individua z Klubu recesistů, Většinou přifrčeli na lyžích, podobně jako my dva s Rejnokem. Myslel jsem si, že budu sám, koho to napadne, ale starou belu. Jediný Jespák přiharcoval na něčem naprosto originálním. Zahlédl jsem ho z verandy, jak přijíždí od města na kole, a řekl jsem si, pánové, to je cvok, v tomhle hlubokém sněhu jede na bicyklu! A pořád mi nebylo jasné, jak to, že… Teprve když se přiblížil k loděnici na padesát metrů, záhada se rázem vysvětlila.

„Vidíte ho, medáka, na čem jede?“ křičel Chrostík a hlas mu přeskakoval nadšením.

„Lidičky držte mě, já se tady skácím!“ povykoval Krab.

Byla to jeho oblíbená fráze, a tak mu nikdo nespěchal na pomoc, Krab se na zem nesložil.

Jespák totiž přijížděl na bicyklu, který měl místo předního kola krátkou lyži, upevněnou na dřevěném hranolku, přišroubovaném mezi přední vidlicí.

„Kdes to vzal, ty Vendelíne?“ dorážel na Jespáka Rejnok.

„Kde bych to vzal? Nikde! Jenom jsem trošinku přestavěl kolo po pradědečkovi.“

Obklopili jsme Jespáka a jeho originální dopravní prostředek, každý chtěl vyzkoušet, jak se na něm jezdí. Ale Jespák nás odháněl:

„Nešahejte na to, pakobylky! Ještě mi to poroucháte. Je to prototyp ve zkušebním provozu.“

Myslím, že nám svůj nevídaný stroj nechtěl půjčit prostě proto, že bychom hned odhalili jeho slabiny a nedostatky. Později se ukázalo, že se na tom neobvyklém kole dá sice jet rovně, horší je to však se zatáčením, zvláště ve vyšší rychlosti. Taky nám postupně docházelo, že Jespákův nejnovější vynález má velice omezené využití, lze na něm jezdit jen tam, kde leží sníh. A to bývá u nás v Polabí málokdy, tak sedm deset dní do roka. Přinejlepším!

Jemně jsme konstruktéra upozornili, že i za dobrých sněhových podmínek, jako třeba dnes, jsou tu další těžko překonatelné překážky. Silnice a cesty posypané solí, pískem nebo škvárou.

„Na tom můžeš jezdit ve městě leda po chodnících, ty nikdo neuklízí,“ řekl skeptik Ledňáček. „A protože po chodníku se na kole jezdit nesmí, je ten tvůj stroj dobrej leda do naší strojovny jako další exponát.“

„Tohle přece není kolo,“ ohradil se Jespák.

„Tak co to teda je?“ stál na svém Ledňák.

„Něco jako v antice kentaur,“ řekl vzdělanec Čáp. „Zpola kolo a zpola lyže.“

„Kolo může jet jenom po silnici, lyže i po chodníku,“ připomněl Komár. „Měl bys na tom jezdit lyží po chodníku, kolem po silnici.“

„Nesmysl, tohle je dopravní prostředek budoucnosti! V silniční vyhlášce o něm není ani zmínka. Proto se na něj ta vyhláška nevztahuje. A vůbec, já si to nechám patentovat. Pak to střelím do Norska, Švédska a Finska. Možná i do Kanady. Nebo aspoň Eskymákům do Grónska,“ odrážel Jespák pochybovačné hlasy.

„Jak to pojmenuješ, Tadeáši, až to přihlásíš na patentním úřadě?“ zeptal se Rejnok.

„Zatím pro to jméno nemám. Kdyby vás napadlo něco geniálního, dostanete procento z toho, co mi patent vynese.“

„Jenom jedno procento?“ ohrnul nos Krab. „To nestojí za to, abych si tím lámal hlavu.“

„Ty bláho,“ usmál se Jespák, „víš, kolik za to dostanu prachů? Budu je nosit z pošty v kufru!“

Moje osobní pokladna zela po Vánocích prázdnotou, a tak mi v hlavě rychle začala rotovat kolečka, jak Jespákův vynález nazvat.

„Co takhle sněžný kolo? Jako je sněžnej skútr.“

Ale Jespák namítl, že to musí být jednoslovný výraz, a co nejkratší, jako je třeba auto, kolo, lyže, boby a tak. Napadaly mě pak samé nesmysly, jako lyžkolo, kololyže, ani jsem to neřekl nahlas.

„Já bych to pojmenoval to,“ řekl Chrostík.

„Co to?“ nechápal Jespák.

„Prostě to. TO. Nevíš, jak TO pojmenovat. Necháš si TO patentovat. Chápeš?“

Jespák ho místo odpovědi zdrtil pohledem. Bez váhání smetl i další návrhy. A pak mi bleskl hlavou vynikající nápad: Skicykl! Jespákovi se to nejdřív moc nezdálo, ale mám přesvědčivé argumenty:

„To je mezinárodní název, porozumí mu i Eskymáci. Ski jsou lyže, cykl od slova bicykl. Přesně vystihuje podstatu stroje, lyže i kola.“

Nakonec se mi podařilo Jespáka umluvit. I ostatním se můj návrh líbil. Snad ti došlo, že všechny ty řeči kolem skicyklu a o jeho patentování jsou jen typickým příkladem debat, které Klub recesistů vede. Dobře jsme věděli, že Jespákem zkonstruovaný nesmyslný stroj znamená jen obohacení stálé výstavy ztřeštěných vynálezů a uhozených patentů, kterou může vidět každý návštěvník naší loděnice v klubovně-strojovně, základně Klubu recesistů.

Žebříček a boudy

JESPÁK skicykl vymyslel, zkonstruoval a přijel na něm do loděnice jen proto, aby získal body do žebříčku. To je celoroční soutěž Klubu recesistů: kdo vymyslí nějakou originální legraci, komu se podaří mimořádně zdařilý kousek nebo vyrobí nesmyslný přístroj, může o tom na nejbližší schůzce této ctihodné společnosti referovat. Všichni přítomní s hlasovacím právem (mají je pouze řádní členové klubu, nikoli pozvaní hosté) ohodnotí nápad, čin, akci, předmět jistým počtem bodů, od 0 do 10. Jestliže je přítomno například jedenadvacet členů, sečteme body, kterými jednotlivci skutek nebo věc ohodnotí, součet dělíme počtem hlasujících a pak provedeme případné přesuny na žebříčku. Kdo má bodů nejvíc, je pochopitelně nejvýš, kdo jich má nejméně, je na nejdolejším místě. Prostě obvyklý sportovní žebříček. S neobvyklým obsahem.

Jespák získal při hlasování za svůj vynález, skicykl, sedm a půl bodu a jeho fotka se octla rázem na druhém místě. Možná se divíš, jak to, že někdo může dostat tolik bodů za něco, co vypadá jako normální dopravní prostředek. Jenže jak jsem už naznačil, při bližším zkoumání se ukázalo, že to ani zdaleka není normální stroj. V Klubu recesistů platí: čím neužitečnější, nesmyslnější věc nebo akce, tím cennější. Proto získal skicykl tak vysoké hodnocení.

To já zůstal tentokrát daleko za ním, za akci, o které jsem přednesl referát, mi dali jen dva a čtvrt bodu. Připadalo mi to nespravedlivě málo.

„Hlásím do žebříčku koledu!“ řekl jsem a všechny oči se na mě zvědavě upřely.

„To bude zase nějaká bomba,“ poznamenal jedovatě Krab.

Nevyvedl mě tím z míry, klidně pokračuju:

„Na Tři krále jsem chodil na náměstí po domech jako Baltazar a spolu s Kašparem a Melicharem jsme zpívali: ‚My tři králi, my jdeme k vám, štěstí zdraví vinšujem vám.‘ “

Kluci na mě vytřeštili oči a Krab si znovu přisolil:

„Já povídal, že to bude bomba!“

„Lidi se smáli, takové tři krále ještě neviděli,“ dokončuju trochu rozpačitě popis své recesní akce.

„A proč nám to tady vykládáš, Vavřince?“ zeptal se nechápavě Rejnok.

„Protože bych za to měl dostat body do žebříčku.“

Schválně jim do posledního okamžiku neřeknu to hlavní, vím, že si myslí, Jonáš má asi horečku, když chce za nějaké dětinské koledování body do soutěže Klubu recesistů. Všichni mají koutky svěšené a tváří se, jako kdyby kousali do citronu. To je pravá chvíle k vynesení trumfu.

„Já vám to předvedu.“

Vyjdu za dveře, pověsím si tam na krk přehrávač, vytáhnu z kapsy dvě karty, žaludského a srdcového krále, rozmáznu si po tváři saze z kotle, na hlavu posadím papírovou korunu, pak zaklepu, vstoupím dovnitř, pustím magič a začnu zpívat:

„My tři králi…“ a tak dále.

Samozřejmě trojhlasně, protože dva hlasy mám nahrané na kazetě. S žaludským králem v pravé ruce, se srdcovým v levé.

Někteří naši kluci mají sice dost dlouhé vedení, ale rychle pochopili, a pokud se při pohledu na nás tři krále nerozesmáli, aspoň se jim koutky zvedly vzhůru.

Nakonec všichni uznali, že tahle akce má jisté znaky recese, a dali mi dohromady dva a čtvrt bodu. Ani mě nenapadlo, abych jim vyslepičil, že jsem koledoval jen u sousedů, kteří mě znají. K cizím lidem bych se nikdy neodvážil. A stejně mě k tomu donutila jen smutná skutečnost, že je moje fotka na žebříčku hodně dole.

Potom začala valná hromada. Klub recesistů přece nemůže říkat tak významnému shromáždění členů „výroční schůze“, to přece zní strašně šedivě. Výroční schůze se pořádají všude, zato valné hromady jen v tak excentrických organizacích, jako jsou Baráčníci nebo Svaz chovatelů drobného hospodářského zvířectva. No – a taky v našem Klubu recesistů.

Komár, dlouholetý předseda, nejdřív zhodnotil loňskou činnost naší proslulé společnosti, která se stará o udržení dobré nálady v celé Sedmičce. Stručně vylíčil průběh silvestrovské recesiády, zastavil se u některých disciplin a připomněl mimořádné výkony. Jeho referát byl často doprovázený bohatýrským chechtotem posluchačů.

Dále přišel na řadu pracovní plán na letošní rok. Především jsme jednali o připravovaných boudách. Mám dojem, že asi neznáš přesný význam slova bouda, jak ho často používáme. Jsou to bohulibé akce, jejichž obětí se stávají některé významné oddílové osobnosti.

„V únoru máme příležitost ušít dvě mimořádné boudy,“ zahájil rozpravu Čáp, zvláštní referent pro tento druh klubových podniků. „V úterý 10. února se žení Racek. Pak má významné, kulaté narozeniny vůdce našeho oddílu, Admirál. Musíte uznat, že je třeba na ně vystavět zvlášť zdařilé chatrče.“

Když Čáp začal mluvit o Rackově svatbě, zčervenal jsem jako muchomůrka. A všichni kluci se po mně podívali, jako bych snad já byl Racek nebo jeho nevěsta. Bylo mi jasné, proč se na mě tak potměšile dívají. Racek si totiž bere Jitku, moji starší sestru. Pořád jsem doufal, že si to rozmyslí, ale jak se zdá, naše káča ho tak uhranula, že se s ní skutečně ožení. Přestože jsem ho několikrát varoval. Znám totiž Jitku mnohem déle než Racek, celých sedmnáct let, od svého narození. Co na ní Racek propána vidí? Kam dal rozum? Jitka má sice tvářičku jako filmová herečka, leckterý chlap se za ní na ulici otočí, ale to jsou ti, kteří ji neznají, neslyšeli ji ječet, neviděli ji večer s natáčkama na hlavě a nemusí ráno půl hodiny čekat, než jim milostivě uvolní koupelnu. Na jednu stranu mi je docela příjemné, že se stanu švagrem mistra světa ve vodním slalomu, ale na druhou stranu je mi Racka líto. Nechápu, jak někdo může tak zhloupnout. Zvlášť když má vysokou školu a titul Ing.

Kluci se začali bavit, jakou boudu na Racka postavíme.

„Musíme vymyslet něco originálního,“ řekl Rejnok.

Padaly všelijaké návrhy, ale hned zase byly zamítány jako málo vtipné, ba dokonce hloupé a trapné. Například že dáme Rackovi jako svatební dárek dva páry boxerských rukavic. Nebo že mu přivezeme před radnici žulový obrubník jako základ k rodinné vile.

„Já bych o něčem věděl,“ hlásím se trochu nesměle.

„Tak ven s tím, Jonáši,“ povzbuzuje mě Čáp.

Tvářím se, jako bych přeslechl Krabovu poznámku, že to bude zase nějaká katastrofa, a rozvíjím svůj nápad.

„Ty chodíš, Komáre, už třetí rok na medicínu. Nedávno jsi nám povídal o hypnóze, jak vám o ní přednášeli. Tak mě napadlo, že bys to mohl zkusit.“

Ostatní se po mně dívají dost nedůvěřivě, zatím nikdo nechápe, kam těmi slovy mířím. Můj plán je založený právě na tom, že jde Komár Rackovi na svatbu za svědka.

„Vyprávěl jsi nám, jak lékař dovede pacienta tak uspat, že má sice otevřené oči, ale spí – nebo vlastně nespí a je v tranzu nebo jak se tomu říká.“

Chrlím to ze sebe poněkud zmateně a Krab začne demonstrativně tlouct svou vlastní hlavou do zdi.

„Hypnotizér může hypnotizovanému člověku vnutit svou vůli. A ten pak udělá, co se po něm chce. Je to tak?“

„Jenom přibližně,“ řekl Komár. „Ale proč o tom tady teď mluvíš?“

„To je přece jasná věc. Až budeš jako svědek s Rackem a naší káčou na radnici, Racka prostě zhypnotizuješ. A když se ho oddávající zeptá, berete si zde přítomnou slečnu Jitku Horovou dobrovolně za manželku, zezadu Rackovi pošeptáš, aby místo ano řekl ne.“

Sotva jsem domluvil, rozlehl se strojovnou hurónský řev. Jenom já zůstávám smrtelně vážný, protože to smrtelně vážně míním.

„Mohl bys tak Racka zachránit…“

Ani mě nenechali domluvit.

„To se mi líbí, že máš takovou starost o Racka,“ řekl Komár, „ale já bohužel nejsem hypnotizér.“ A pak pokračoval: „Zatím žádnou zdařilou boudu na Racka nemáme, odložíme to na pozdější dobu. Teď navrhněte, jak osladíme Admirálovi jeho slavné narozeniny.“

Nejdřív došlo k menší hádce o datu, kdy vlastně půjdeme Admirálovi gratulovat. Náš vůdce patří totiž k těm výjimečným lidem, kteří se narodili 29. února. Letos ovšem není přestupný rok. Připadnou jeho narozeniny proto na 28. února, nebo na 1. března? Komár tvrdil, a právem, že 28. února Admirálovi ještě padesát nebude. Rejnok zase prohlašoval, taky právem, že se Admirál přece nenarodil v březnu, ale v únoru, a půjdeme-li mu gratulovat 1. března, bude už mít po narozeninách.

„Nějak nám to dnes nemyslí,“ uzavřel Komár rozpravu o tom, jakou boudu ušijeme na Admirála. „Všichni mi do tří dnů pošlete aspoň jeden geniální návrh.“

Sázka

Na Racka s Admirálem jsme tedy zatím nedokázali ušít žádnou boudu, zato jsme se stali všichni obětí chatrče, kterou na nás postavil Bobr. Jak se později přiznal, nic neměl předem připravené, byl to nečekaný nápad, šťastné osvícení.

Došlo k tomu po skončení valné hromady při vzrušené debatě, kterou vyvolal Jespák zajímavou zprávou.

„Jestlipak víte, že za pár let bude v našem městě mezinárodní přístav?“

Tahle jeho slova měla pak dalekosáhlé důsledky, jako malá sněhová koule, která se začne kutálet z kopce, nabaluje na sebe sníh, a nakonec je z toho zničující lavina.

„Přístav? Leda pro pramice a maňasy,“ ušklíbl se Krab.

„Náhodou, myslím to vážně,“ řekl Jespák. „Nedávno o tom psali v novinách.“

A začal nám vyprávět o dávném, ale dosud neuskutečněném projektu, který počítá s vybudováním průplavu spojujícího Dunaj s Odrou a Labem. To znamená Severní a Baltické moře s mořem Černým.

„Povede na území Čech a Moravy. Z našeho města se stane přístav pro nákladní lodě. Právě u nás má ten kanál začínat nebo končit, podle toho, odkud se na to díváme.“

„To zní jako docela pěkná pohádka, Valdemare,“ řekl Rejnok.

„Vůbec žádná pohádka,“ pokračoval Jespák. „Příště ty noviny přinesu.“

„Víš, jak by pak vypadala v Labi voda?“ ozval se Ledňáček, známý bojovný ochránce přírody.

Klub recesistů zapomněl na to, že skončila valná hromada, a začal se přít, zda by plánované spojení moří bylo pro nás, vodní skauty, výhodné, nebo nevýhodné. Rozdělili jsme se na dva tábory, jedna polovina se postavila na Jespákovu stranu a myšlenku průplavu hájila, druhá podpořila Ledňákovo zásadně odmítavé stanovisko. Jenom já nevěděl, na kterou stranu se mám přidat. Chvíli se mi zdálo, že má pravdu Jespák, potom zase mi připadaly oprávněné argumenty Ledňákovy kliky.

„Vy technici jste slepí jako krtci,“ křičí Ledňáček na Jespáka, „klidně zničíte pitomým kanálem krajinu. A z řek se stanou stoky.“

Na tom opravdu něco je, pomyslím si.

„Ale bude to mít spoustu výhod,“ usmívá se kliďas Jespák. „Dostaneme se po vodě z Čech na Moravu a dál na Slovensko.“

Přiznám se, že se mi ta představa docela líbí, velký přístav v našem městě, v létě poplujeme z domova třeba až někam do Bratislavy.

Obě rozvaděné skupiny se pak přesunuly před velkou školní nástěnnou mapu republiky, která visí v klubovně. Jespák ukazoval, kudy průplav povede, a znovu zdůrazňoval, jak by se tím rozšířily naše vodácké možnosti.

Právě tehdy řekl Bobr větu, která pak spustila celou lavinu dalších událostí.

„Kvůli tomu nepotřebujeme kanál, po vodě se dá už dnes dojet z Čech na Moravu a dál na Slovensko.“

I Jespák se na něho podíval, jako kdyby nechtěl věřit svým uším.

„Cože? Kudy se tam chceš dostat?“

„Po vodě,“ opakuje klidně Bobr.

„Nesmysl,“ ušklíbl se Jespák. „Ledaže bys to vzal po Labi do Severního moře, potom kolem Evropy do Středozemního moře, Bosporským průlivem do Černýho moře, a proti proudu Dunaje. Na to bys potřeboval tak dva roky.“

„Znám kratší cestu. Po vodě se můžeme dostat z Čech na Slovensko za pár dní. A přímo přes Moravu, žádnou oklikou kolem Evropy.“

„Kecáš, to prostě nejde,“ trval na svém Jespák.

„Ale jde,“ oponoval mu Bobr a pořád se tak divně usmíval.

Mohlo mi dojít, že v tom je nějaký háček.

„Nejde to!“

„Tak se vsaď, že to jde!“ vyzval ho Bobr.

„Klidně. O co se vsadíme?“

„O pětku,“ navrhl Bobr.

„O halíře se nesázím. Aspoň o kilo,“ řekl Jespák.

„Nechci tě ožebračit, stačí, když se vsadíme o pětku.“

„Ne, nejmíň o sto korun.“

„Tak platí!“ prohlásil Bobr. A obrátil se k nám ostatním. „Nechce si někdo taky přisadit?“

Díváme se jeden po druhém a neříkáme nic.

„Blázni, vsaďte se,“ naléhá na nás Jespák. „Bobr vám velkodušně věnuje stovku!“

Stokoruna měla tehdy mnohem větší cenu, asi jako dnes sedm, a Jespák nám ukázal všechny splavné říční toky na mapě republiky až k jejich pramenům. Podrobné zkoumání mapy nás přesvědčilo, že se po vodě opravdu nedá z Čech nikudy na Moravu dojet, Českomoravská vrchovina tvoří nepřekročitelnou hradbu. A Jespák nás přitom pořád hecoval:

„Když vám Bobr nabízí prachy, berte! Klidně se s ním vsaďte. Tak lehko k penězům nikde nepřijdete.“

Postupně nás do toho všechny zatáhl. I mě, známého škudlila.

Že já hlupák jsem si nevzpomněl na Admirálovu přednášku o zvláštní dani, kterou lidi dobrovolně platí. Admirál říká, že je to daň z duševní omezenosti. Jinými slovy – daň z lidské hlouposti. Ještě lapidárněji řečeno – daň z blbosti. Tuhle daň podle Admirála platí každý kuřák, alkoholik a sázkař.

Když jsme podlehli Jespákovým řečičkám a přisadili si skoro všichni stokorunu, vůbec nám nedošlo, že děláme přesně to, čemu se Admirál posmívá. Stovku jsem po Vánocích samozřejmě neměl, ale to mi nevadilo, abych se o ni s Bobrem nevsadil – vždyť mám podle Jespákových slov výhru předem zaručenou na sto padesát procent!

„Tak to sepíšeme,“ řekl Bobr.

Měl nás všechny na udičce, ale my hlupáci jsme o tom dosud nevěděli. Ten kluk se minul povoláním, když šel na konzervatoř. Měl studovat na advokáta a ne hru na kytaru, dovede formulovat všelijaké slovní kličky, do kterých chytá naivní bloudy. Sepsal znění sázky tak, že nás všechny doběhl. Podepsali jsme mu to a nenapadlo nás, že tím potvrzujeme svůj závazek k vyplacení stokoruny vychytralému sofistovi. Vzápětí se totiž ukázalo, jak to Bobr myslí s jízdou po vodě z Čech přes Moravu až na Slovensko.

„Můžeme se na ten puťák vydat třeba hned dnes,“ prohlásil, když schoval sázkové úmluvy do kapsy.

Nejdřív mě napadlo, že možná mluví v horečce z cesty. Jet po vodě teď v zimě! Všude přece leží sníh a většina řek je zamrzlá.

„No právě!“ usmál se Bobr, když jsem tohle řekl nahlas. „Prostě pojedeme na lyžích.“

A mínil to smrtelně vážně!

„Jenže my jsme se vsadili, že se dá z Čech doplout až na Slovensko po řekách na lodích,“ připomněl Bobrovi Jespák.

„Omyl, holenku, omyl! Vsadili jsme se, že se dá na Slovensko DOJET PO VODĚ. O lodích a o řekách nebyla vůbec řeč!“

„Ale taky se nemluvilo o lyžích a o sněhu!“ vynesl Jespák svůj trumf.

„Máš pravdu. Jenže to neznamená, že je to zakázané. Mohlo by se jet i po řekách, kdyby to šlo. Ale to asi nejde. Aspoň zatím. Zato na lyžích se dá dojet z Čech až na Slovensko bez problémů.“

„Já se s tebou vsadil, že to jde po vodě. Ne po sněhu!“ připomněl jsem.

Bobr se na mě podíval a s předstíranou vlídností řekl:

„Když jste na základce probírali skupenství vody, měl jsi nejspíš příušnice, Jonáši.“

Chvíli jsme se přeli, jestli sníh skutečně je, nebo není voda. Bobr nakonec vyšel z loděnice ven, přinesl sněhovou kouli, dal ji do ešusu, ešus postavil na rozpálený kotel a za pár minut byla ze sněhových vloček voda.

Musel jsem uznat svou porážku.

„Tak, pánové, můžete mi hned navalit po stovce,“ uzavřel Bobr sázkovou aféru. Aspoň si myslel, že to tím končí. Ale Rejnok řekl:

„Nejdřív musíš dokázat, že se dá z Čech až na Slovensko skutečně dojet!“

„Klidně,“ usmál se Bobr. „V pátek 30. ledna nám začínají pololetky. Seberu běžky a pojedu. Za ty dvě tisícovky mi to stojí.“

„Já jedu s tebou! A budu tě kontrolovat, Arture!“ prohlásil Rejnok. „Stejně už mám po zkouškách.“

Potom se začali u mapy dohadovat, kudy pojedou. Rejnok chtěl startovat v našem městě, ale Bobr znovu poukázal na písemný záznam o sázce – nebylo tam ani slovo o tom, odkud a kudy má trasa dálkové jízdy vést. „Z Čech přes Moravu až na Slovensko.“ Dnes je v Polabí spousta sněhu, ale co když začne obleva a sníh zmizí?

„Pojedeme po hraničních horách, tam jsou teď dva metry sněhu,“ řekl Bobr. „Vydrží nejmíň do Velikonoc.“

Ukazoval trasu z Liberce přes Jizerky, Krkonoše, Orlické hory, Jeseníky a Beskydy a nám se to líbilo čím dál víc, měli jsme pocit, že je to ztřeštěná akce přesně ve stylu Klubu recesistů.

První to řekl nahlas Ledňáček:

„Pánové, to je tak nesmyslnej podnik, že jedu taky.“

Po něm se přidali Čáp s Komárem a Jespákem. A když i Krab sebevědomě prohlásil, že Bobr s ním samozřejmě musí počítat a už se na tu jízdu těší, ozval jsem se i já:

„Můžu taky? Vezmete mě?“

V té době jsem totiž jako jediný ze zájemců nebyl dosud členem roverského kmene, do něho patří jen ti členové Sedmičky, kterým je nejméně osmnáct let.

Krab se na mě podíval, ohrnul pohrdavě pysk a řekl:

„Kam ty bys chtěl jezdit, chlapečku!“

Řekl mi chlapečku, ačkoli je jenom o rok starší než já! Dobře cítím, že tím naráží na moji vadnou nohu.

„Nevím, Jonáši, jestli tohle je podnik právě pro tebe,“ ozval se Rejnok. „Na Slovensko je to hrozná dálka. A k tomu pojedeme po horách, pořád nahoru a dolů. Myslíš, že by to tvoje noha vydržela?“

I ty, Rejnoku? Musím zatnout zuby, abych jim neřekl něco ostrého.

„O mě se bát nemusíte, já vím, co vydržím.“

Krab se chystal znovu do mne bodnout, ale Bobr ho umlčel. Zastal se mě.

„Jestli někdo zjistí, že už dál nemůže, tak to prostě zabalí a vrátí se domů.“

Právě v té chvíli přišel do loděnice náš vůdce, Admirál. Kluci mu hned všechno vyslepičili o naší sázce a chystané jízdě po horách na Slovensko. Admirál to komentoval stručně:

„Vy jste skutečně cvoci!“

Stejné mínění měla o naší sázce i většina těch, kteří s námi jet nechtěli nebo nemohli.

Plán jízdy

Myšlenka na jízdu přes devatery hory nás tak posedla, že jsme se znovu sešli v klubovně už odpoledne. Až do večera jsme se dohadovali o podrobnostech. Rejnok přinesl mapy pohraničních hor, rozložil je po stolech, potom vzal pravítko a odměřoval denní úseky.

„Jonáši, piš!“ přikázal mi. „Start v pátek 30. ledna. Vlakem do Liberce, přes Jizerky do Krkonoš, nocleh Vosecká bouda. Sobota 31. ledna: Přes Krkonoše do Žacléře. Třetí den – neděle 1. února: Přejezd Jestřebích hor do Náchoda. Pondělí 2. února: Orlický hory. Úterý 3. února: Králickej Sněžník. Středa 4. února: Přejezd Jeseníků na Ovčárnu. Čtvrtek 5. února: Jeseníky, nocleh ve Dvorcích. Pátek 6. února: Dojezd do Beskyd. Sobota 7. února: Přejezd Beskyd. Neděle 8. února: Přes Javorníky k Váhu. V noci z neděle na pondělí žilinským rychlíkem zpátky domů.“

Udiveně na Rejnoka zírám, jak lehce určuje jednotlivé etapy a odhaduje vzdálenosti. Podle jeho plánu musíme každý den ujet kolem padesáti kilometrů.

„Není to moc?“ vyslovil Bobr nahlas svoje pochybnosti o délce denních úseků.

„Prosím tě, Eliáši, nejsme přece padavky,“ odmítl Rejnok jeho obavy. „V únoru už jsou dny dost dlouhý. Svítá před sedmou a večer je vidět skoro do šesti. Za tu dobu máme ujet jenom padesát kiláků. Závodníkům na to stačí něco přes dvě hodiny.“

„Ale my asi nejsme závodníci.“

Asi! Ten cvok Jespák řekl asi! To se ví, že nikdo z nás na lyžích nezávodí. Možná kromě Rejnoka, to je skoro profesionální lyžař, každý rok tráví půlku zimy na horách.

„Třeba z vás závodníky udělám, Mstislave,“ usmívá se Rejnok, ale když vidí, jak nám tuhnou tváře, rychle dodává: „Na tu padesátku máme vždycky jedenáct hodin. Když si vezmeš na pomoc kalkulačku a dělíš padesát jedenácti, vyjde ti průměrná hodinová rychlost čtyři a půl kilometru. To se dá ujít pěšourem! Na běžkách urazíme za hodinu hravě sedm až osm kiláků.“

„I s báglem na zádech?“ připomínám, že nepojedeme jen tak beze všeho.

„No tak šest nebo sedm, Mikeši,“ slevuje Rejnok.

Jeho lyžařská matematika mi připadá příliš zjednodušená. Při výstupu z údolí na hřebeny hor nám to rozhodně nepojede tak rychle. Tuhle moji námitku smete Rejnok suchým konstatováním, že oč to půjde nahoru pomaleji, o to rychleji pofrčíme dolů z kopce.

Rejnok se chopil celé organizace nejen proto, že je z nás nejstarší; studuje v Praze na Institutu tělocvik a už za rok se z něho stane pan profesor, který bude každý rok pořádat na své škole lyžařské kurzy. Jako zkušený organizátor rozdělil úkoly tak, že na něho samotného nic nezbylo.

„Komáre, ty povezeš lékárničku. Jespák si vezme na starost údržbu běžek, to znamená věci na opravy, šroubovák, šroubky a tak. Ledňáka jmenuju ministrem financí. Krabe, ty budeš zásobovatel. Vypracuj jídelní lístek. Urči, kdo má co vzít z domova. Vždycky pak rozhodneš, co kde nakoupíme. Kdopak bude dělat v naší expedici kuchtíka? Aha – tady Jonáš, je nejmladší.“

Chystám se protestovat, ale Rejnok mě předešel.

„Neboj se, Augustýne, moc toho vařit nebudeme, jenom občas čaj. Nezapomeň vzít kotlík.“

Pěkně mě to otrávilo, tahat se s kotlíkem!

Rejnok vyjmenoval ještě spoustu dalších funkcí: ubytovatel, vyjednavač, buditel, uspávač, uklízečka, hlídač, poháněč, průvodce, meteorolog, povzbuzovač atd. Jestliže ti to připadá divné, uvědom si laskavě, že ten exkluzivní podnik chystá Klub recesistů. Například Komár, který studuje druhý rok medicínu, byl jmenován oficiálním expedičním lékařem, jak všeobecným, tak specialistou pro choroby nosní, krční a ušní, očařem, chirurgem, kožařem, kromě toho i zdravotní sestrou, ranhojičem, lékárníkem, saniťákem, lapiduchem, ošetřovatelem. A k tomu si sám přidal tituly primář, sekundář, CSc a, DrSc.

Ledňáček, známý puntičkář, hned začal mluvit o podvojném účetnictví, revizní komisi, oháněl se nesrozumitelnými slovy kontokorent, směnečné právo, varoval nás před zpronevěrami, a k tomu přidával historky ze školy, na které loni maturoval a kam chodí skoro samé holky. Ledňák teď studuje na vysoké ekonomické, proto se stal ministrem financí naší výpravy.

Ostatní kluci si z naší velké jízdy dělali legraci, ale já to bral smrtelně vážně, pro mě to bude zkouška zdatnosti, jakou byla pro Cooka výprava k severnímu pólu. Jestliže udržím tempo s ostatními a dojedu až do cíle, na Slovensko, zbavím se definitivně všech mindráků, které jsem si vypěstoval po tom tragickém úrazu, přesvědčím především sám sebe, že nejsem o nic slabší než ostatní, bude to jasný důkaz, že vydržím víc než většina mých spolužáků, známých i kamarádů, protože takového podniku se nikdo z nich dosud nezúčastnil, nikdo z nich neujel na běžkách během deseti dní pět set kilometrů. Kolik mil to měl Cook k pólu, když podnikl rozhodující nápor spolu se dvěma Eskymáky a velkou smečkou psů? Pokud se pamatuju, asi sedm set! Nás čeká skoro stejně dlouhá jízda.

Před rozchodem se Ledňáček sám jmenoval i pokladníkem výpravy.

„Kdo chce jet, zaplatí mi do středy zálohu na jízdenky, vyjednám skupinovou slevu.“

„A když náhodou v pátek na nádraží nepřijdu?“ pojišťoval se Krab.

„Tak záloha propadá ve prospěch ostatních. Vrátím ji jen tomu, kdo nepřijde na sraz proto, že se octl na prkně. Ale pak vlastně zálohu zpátky taky nedostane, když nemůže její převzetí potvrdit vlastnoručním podpisem. To se dá od nebožtíka asi těžko očekávat, že by se mohl podepsat. Kdo zkrátka v pátek do odjezdu ranního rychlíku nebude ve vlaku, má smůlu,“ zakončil Ledňáček svůj výklad.

Z klubovny jsme se vraceli do města až za tmy a pořád ještě padal sníh. Celou cestu jsem přemýšlel, jak to zařídit, abych se mohl dálkové jízdy skutečně zúčastnit. Musím zdolat dvě velké překážky, jednu doma, druhou ve škole. Naši budou klást tuhý odpor, hlavně máma, už ji slyším, jak říká: Vy jste se zbláznili, takovou dálku na lyžích! Kde chcete spát? V horských chatách jsou teď všechna lůžka obsazená!

Ve škole to bude snadnější. Od pondělka má naše třída týdenní lyžařský výcvik, prostě se z něho odhlásím. Já se totiž přihlásil dobrovolně, protože jsem osvobozený od normálního těláku a chodím na zvláštní cvičení, kterému se bůhvíproč říká nápravný tělocvik. Jsou tam většinou kluci a holky se srdeční vadou nebo křivou páteří, jen já až na tu kratší nohu celkem zdravý – no a pro nás kriply není lyžařský výcvik povinný. Prostě tříďasovi oznámím, že na hory se školou nejedu a tečka.

Doma zatím neřeknu nic, povím jim to později, času je na to dost, celých pět dní.

Přípravy

Hned po návratu domů vytáhnu z krabice podrobné mapy Jizerek, Krkonoš, Orlických hor, Jeseníků, Beskyd a Javorníků. Táta má ohromnou sbírku map a já se v ní rád přehrabuju; vždycky když se někam s oddílem nebo s našima chystáme, nejdřív si tu cestu projdu nebo projedu na mapě, mapa pro mě má kouzelnou moc, přenáším se nad ní bleskurychle z místa na místo, i do těch nejodlehlejších, nejhůře přístupných koutů, z mapy vyčtu, co všechno můžu vidět a poznat v krajině, kterou budeme procházet nebo projíždět, mapa mi prozradí, na kterém kopci stojí zříceniny středověkého hradu nebo valy keltského hradiště, kde je zarostlý lom, jeskyně, kaňon, kde najdu studánku, pramen potoka nebo říčky. Mapy mě zavedou do roklí, kam lidská noha možná už léta nevstoupila, k vodopádům skrytým v hustém lese.

Chvilku si prohlížím mapu Jizerských hor a odhaduju, kudy asi pojedeme první den, příjemně mě vzruší jména některých míst, Černá hora, Sněžné věžičky, Frýdlantské cimbuří, Pytlácké kameny, Safírový potok, rašeliniště Jizery, Vlčí kámen…

„Kam se chystáš?“

Trochu jsem sebou škubl, jako kdyby mě táta přistihl při něčem zakázaném.

„Ále, jen si tak prohlížím mapy,“ odpovím co možná nejlhostejnějším hlasem.

„V Jizerkách jsou krásné běžecké terény,“ řekl táta. „Místo na holé krkonošské pláně se jednou vypravíme do zalesněných hor, jaké v zimě neznáš.“

Zabručím něco na souhlas a mapy rychle vracím do krabice, abych se vyhnul dalším otázkám. Kdyby táta věděl, že pojedu přes Jizerky už v pátek!

Od táty jsem se kromě využívání map naučil ještě něco – předem si vytáhnout z knížek nejdůležitější informace o místech, kterými prochází plánovaná trasa. Celé další dva dni mi zabralo studium turistických průvodců pohraničních hor, vypisoval jsem si z nich na lístky nejzajímavější údaje o horách i místech, kudy máme za několik dní projíždět. Zvláštní pozornost věnuju geologii, já totiž začal před dvěma léty sbírat nerosty a zkameněliny. Dost mě to posedlo. Škoda, že tuhle trasu nebudeme projíždět až na jaře nebo v létě, teď jsou všechna naleziště pod sněhem. Malé svazky turistických průvodců mi prozradily, že budeme putovat krajem araukaritů, zkamenělých stromů, mnoha Zlatých potoků. Když se některý potok jmenuje Zlatý, zaručeně se v něm kdysi rýžovalo zlato. A Safírový potok v Jizerkách taky nedostal své jméno jenom náhodou. Příjemně mě udivilo, že v Jeseníkách uvidím skutečné sopky! Oheň, popel a lávu chrlily ještě docela nedávno, samozřejmě v geologických časových souvislostech, ve čtvrtohorách. A tohle geologické období trvá dodnes. Stejně vzrušující zprávu najdu v průvodci Beskydami. U městečka Štramberk je velký vápencový lom, kde se dá najít na šest set různých druhů zkamenělin. Šest set druhů! Sopky uvidíme i pod sněhem a v lomech se obyčejně pracuje po celý rok.

Kromě výpisků se dám i do výroby pemmikanu. Kdo někdy četl knížku o polárních výpravách, asi ví, že pemmikan je zvláštní potravina, skutečná kalorická bomba, která zachránila v arktických pustinách spoustu lidí. Přesné složení téhle zázračné hmoty se mi nikde nepodařilo zjistit. Vím, že to je výtažek z masa a chutná dost odporně. Cook se ve svém deníku zmiňuje, že byl schopen kousek pemmikanu sníst, jen když byl na pokraji smrti hladem. To je samozřejmě výhoda, ta příšerná chuť, protože se člověk nepouští do jídla jen z dlouhé chvíle, a už vůbec se nepřejídá!

Naše pohraniční hory nejsou tak liduprázdné jako Arktida nebo Antarktida, smrt hladem nám tam nejspíš nehrozí, snad jen vyčerpání po namáhavé celodenní jízdě nebo dlouhém výstupu na hřebeny. Proto si vyrábím svůj vlastní pemmikan, stejnou kalorickou bombu jako mají Eskymáci a indiáni, ale na rozdíl od jejich hnusného pemmikanu ten můj bude chutnat skvěle. Když už bych se měl někdy octnout na pokraji smrti hladem, ať mě zachrání lahůdka a ne odporný žvanec! Nemíním dělat se svým receptem tajnosti, tady je: smíchej ovesné vločky s nadrobno nakrájenými hrozinkami, sušenými meruňkami a švestkami, přidej drobounké úlomky čokolády, spoj tyto pochutiny medem a lepkavé koule obal staniolem. Až se nám po rychlé jízdě v horách roztřesou nohy vysílením nebo začnou dělat mžitky před očima, vložíme jednu pemmikanovou kouli do pusy – a jsme zachráněni!

Ve středu se moje pozornost soustředila na běžky – bylo třeba utáhnout šrouby vázání, očistit skluznice a vyměnit potrhaný talíř u jedné hůlky. Napadlo mě, že bych měl nalakovat horní plochy lyží, už jsou hrozní poškrábané, takhle se holé dřevo dřív nacucá vodou.

Z toho jistě jasně vyplývá, že jsem nejel na běžkách laminátových, ale na dřevěných práskačkách. Já tehdy jiné ani neměl. O Vánocích jsme byli jako každý rok v Krkonoších na Skočce, naší oddílové chalupě, a mně se tam podařil husarský kousek – zlomit nové běžky, které jsem dostal od Ježíška. Věřil by tomu někdo? A dokonce na rovné, hladké cestě! Byl na ní jediný rigol, já myslel, že ho hladce přejedu, ale ozvalo se suché křupnutí a pravá lyže praskla přímo pod vázáním. Doma mi samozřejmě hrozně vynadali a prohlásili, že mi nové běžky nekoupí, a tak jsem vytáhl ze sklepa dřevěné běžky po tátovi z doby lyžařského pravěku. Právě ty bylo třeba ošetřit tak, abych na nich ostatním stačil. Skluznice dokonale naskarovat a základní vosk do nich zažehlit starou žehličkou. Táta mi dal k Vánocům sadu swixů, švédských vosků, na těch se panečku jezdí! Dokud potrvá mrazivé počasí, nemusím se bát, že zůstanu pozadu, při takových osmi deseti stupních pod nulou na dřevácích hladce předjedu i frajery na fischerkách; ti si obyčejně myslí, že jim zahraniční značka zaručuje rychlou jízdu na každém sněhu, skluznice nemažou, a pak jim to na každém sebemenším svážku zoufale podkluzuje, zatímco moje naskarované dřevěné skluznice jedou do kopce jako dráha a i dolů ze svahu pěkně frčí.

Jen mi hlavou kmitne vzpomínka na fischerky, vylíhne se kdesi v mém podvědomí zajímavý nápad. A hned ho začnu uskutečňovat. Stejně musím horní plochy nalakovat, aby se do nich nevcucávala za oblevy nebo deště voda. Podle vzoru na tátových drahých zahraničních lyžích vyřežu šablony písmen a těmi pak vyšiju na svých předpotopních dřevácích značku FISCHER, k níž připojím nápis Europa racing a letopočet 1930. A už se těším, jak na to budou naši kluci zírat. Kdekdo dnes obdivuje starodávné auťáky, veteráni mívají často větší cenu než současný model z autosalonu, proč bych se já nemohl blejsknout historickými lyžemi? Jestli mi tenhle nápad nepomůže popolézt na žebříčku Klubu recesistů aspoň o tři příčky, tak nevím.

Vypadalo to skvěle, ten nápis. Táta si samozřejmě všiml, že mám nově nalakované běžky, a neušla mu ani ta podvodnická značka. Čekal jsem, že ho to pobaví, a taky jsem se nemýlil. Táta se podíval nejdřív na lyže, potom na mě a řekl:

„Jirko, ty jsi cvok!“

Přesně tohle jsem čekal, že od něho uslyším. Celá mladá generace jsou pro mé rodiče cvoci a šašci. A dost často ignoranti, kteří nemají o nic vážného zájem, všemu se posmívají, nic jim není svaté.

Lyžařskou výzbroj už mám dokonale připravenou, na řadě je vybavení pro desetidenní jízdu. Z podrobného seznamu věcí musím vyškrtat to, co není životně nutné. Nováček s sebou vláčí po světě spoustu zbytečností, ale já už mám za sebou několik puťáků, i když vždycky jen v létě a většinou na vodě. Při třídění mi pomáhá i moje krosna – je jasné, že se mi do ní nevejde všechno, co leží v mém pokojíku na hromadě. Péřový spacák? Je sice báječně teplý, ale váží přes tři kila. Spacák značky Arktida z umělé hmoty je o půldruhého kila lehčí. Pryč s péřákem, sem s Arktidou! Na přezutí do horské chaty nebo noclehárny vozívám tenisky, jsou zbytečně těžké, bačkory mají jen půl kila, ale i to se mi zdá moc, musím šetřit s každým dekagramem. Vláčet pět set kilometrů dvacetikilový náklad, to může jenom naprostý zelenáč a hlupák. Pryč s bačkorama, nahradí je tlusté zimní ponožky, kterým našiju na chodidla tenkou podrážku. Kůži na ni získám ze sestřiny staré kabelky, o které včera posupně řekla, že už ji nosit nebude. A zase bágl odlehčím o čtvrt kila!

Nakonec se mi podařilo srazit celkovou váhu výzbroje i s krosnou na osm kilo! Včetně jídla na jeden den!

Tyto přípravy se snažím dělat tajně, v odpoledních hodinách, hned po návratu ze školy, dokud jsou rodiče i Jitka v práci. Sestra se vrátila ve středu odpoledne dřív domů a zastihla mě při výrobě ponožkových mokasínů.

„Co to šiješ, Macíku?“ zeptala se mě s hranou vlídností. Čekala, že jako obvykle vzteky vyskočím až do stropu, dobře ví, že toho Macíka nesnáším.

Zatvářím se ještě líbezněji než ona:

„Připravuju si botky do tanečních, jak vidíš.“

„Chystáš se na maškarní ples?“

„Jasně, Ty taky? Mohla bys jít třeba za jezinku. Nemusela by ses ani moc maskovat.“

V duchu se směju – vedu jedna nula.

„Kdepak jsi vzal tu kůži?“ zajímá se Jitka. Asi se jí zdá můj pracovní materiál povědomý.

„Z kabelky, co jsi zahodila.“

„Cože? Tys rozstříhal moji nejlepší kabelku?“

Nepřej si slyšet, jak na mě řvala! Marně jsem jí připomínal, že si o její kování předevčírem roztrhla punčochu a pak s ní vztekle mrskla do kouta a křičela, že už tuhle pitomou kabelku nechce ani vidět.

Polární cestovatelé to nikdy neměli snadné, když se chystali na dlouhou objevitelskou cestu do Arktidy. Jak vidíš, ani já to neměl snadné, když jsem se připravoval na velkou zimní jízdu po horách z Čech přes Moravu až na Slovensko.

Večer před startem

Dnes už to musím našim říct!

Tuhle větu jsem si opakoval každý den, ale nikdy jsem k tomu nenašel dost odvahy. Jak znám naši mámu, okamžitě prohlásí: „Vy jste se zbláznili!“ Ani mě nenechá domluvit. S tátou bych to nějak skoulel, ale jeho hlas není rozhodující, táta se mě vždycky zastává trochu rozpačitě, dobře ví, že pokud se chystám na nějaký neobvyklý podnik, při kterém by mohlo hrozit třeba malé nebezpečí, máma kategoricky řekne ne. A když se za mě táta přimlouvá, hned má na talíři to, co ho umlčí: „Tobě nestačí, že se Jirka už jednou málem zabil?!“ Naráží tím na moji tragickou nehodu, jak jsem před lety na výletě s tátou spadl v Železných horách z triangulační věže a šeredně se potloukl. Sotva táta uslyší tuhle máminu věčnou, nespravedlivou výčitku, okamžitě zmlkne, má chudák špatné svědomí, ačkoli jsem si ten úraz zavinil vlastně sám, protože jsem tátu neposlechl a nečekal na něho na plošině v prvním patře věže – volal na mě, že bude dělat prvolezce, ale já lezl dál. A úplně nahoře mi prasklo pod rukama shnilé prkno, na které jsem se chtěl přitáhnout a… však už víš, jak můj let skončil.

Raději na to nebudu vzpomínat, stejně mi to pořád připomíná moje špatná noha. Máma naši dálkovou jízdu určitě prohlásí za sebevražedný hazard, začne hned sýčkovat, jak někde ve vánici zabloudíme, omrzneme, spadne na nás lavina, při prudkém sjezdu v neznámém terénu si zlomím i tu dobrou nohu. Naše máma totiž vždycky už napřed vidí všechny katastrofy, které by mě mohly potkat. Táta tomu říká učitelský syndrom, mně sice není přesný význam slova syndrom jasný, ale tuším, co asi znamená – naše máma je skutečně učitelka.

A já hrozně stojím o to, abych mohl s Rejnokem, Jespákem, Bobrem a ostatními rovery jet. Podařilo se mi zlomit jejich odpor, překonat nedůvěru některých kluků, přesvědčil jsem je, že už nejsem nováček, který nic nevydrží, za ty čtyři roky v Sedmičce se ze mne stal ostřílený mořský vlk, od září dokonce vedu jednu družinu, stal jsem se kormidelníkem posádky Delfína, o Vánocích jsem v Krkonoších podnikl s oddílem všechny výpravy na běžkách po hřebenech, zvládnu to, co ostatní. Kdybych teď šel za Ledňákem a řekl mu, pro mě jízdenku nekupuj, já jet nemůžu, maminka mě nepustí, to by bylo řečí! Umím si představit, jak by to komentoval Rejnok, vidíš, já ti hned říkal, že to není nic pro tebe. A ty Krabovy jízlivé řečičky, které bych musel poslouchat!

Až do čtvrtečního večera jsem doma neřekl ani slovo o tom, že místo se školou pojedu na lyže s Vikingy. Ve čtvrtek se to už odkládat nedalo, protože v pátek ráno jsme měli odjet rychlíkem do severních Čech. Všechny přípravy na jízdu jsem vlastně konal tajně, rodiče se zatím nedozvěděli, že už jsem ze školního kurzu odhlášený. Tříďas mi vrátil poplatek za týdenní pobyt v Krkonoších, nemusím tedy shánět peníze.

Řeknu to našim, až se táta vrátí z práce! Počítám s jeho podporou, společně snad mámu zpracujeme. Netrpělivě na něho čekám, měl už být dávno doma, chodívá pravidelně před pátou. A teď už je šest pryč a táta pořád nikde.

Přišel skoro s dvouhodinovým zpožděním. Jen vstoupil do pokoje, zarazila mě jeho nezvykle zasmušilá tvář. Obyčejně se vracívá domů v dobré náladě, obejme mámu, zeptá se mě, co je nového ve škole nebo v Sedmičce, vypravuje nový politický vtip, který slyšel v továrně – ale dnes beze slova odložil aktovku, přistoupil k oknu a mlčky se zahleděl na potemnělé náměstí.

Máma hned taky vycítila, že něco není v pořádku.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Vyhodili mě z práce,“ řekl táta.

Bylo to jako blesk z čistého nebe, ale místo burácení hromu se v pokoji rozhostilo zdrcující ticho, které trvalo několik vteřin. Teprve potom máma hlesla:

„Proč?“

„Za to, že jsem řekl pravdu.“

Potom nám podrobně vyprávěl, co se u nich v podniku dnes odehrávalo. Tátu odpoledne zavolal ředitel. V jeho kanceláři byl i kádrovák, chlap, který tehdy rozhodoval o tom, kdo v továrně může a nemůže být zaměstnaný. Kádrovák se táty zeptal, jak se dívá na to, že před časem vpadly v noci do naší republiky armády vedené ruskými generály a obsadily celé Československo.

„Chtěli po mně, abych násilnou okupaci prohlásil za bratrskou pomoc.“

„Víš přece, co se dnes u nás děje,“ řekla máma tichým hlasem. „Nemohl jsi…“

Táta ji ani nenechal domluvit:

„Nemůžu přece o zločinu říct, že to byl dobrý skutek. Ztratil bych úctu k sobě samému!“

„Ale…“

„Jaképak ale!“

Ani tátu nepoznávám, vůbec nenechá mámu dokončit větu.

„Jinde tě vezmou s otevřenou náručí,“ utěšuje ho Jitka.

Náš táta pracoval jako vedoucí konstruktér v továrně vyrábějící mlýnské stroje, je úžasně šikovný, určitě se uplatní i v jiném podniku.

„Ty nevíš, jak mstiví darebáci jsou dnes u moci,“ řekla máma.

Já byl tehdy už skoro plnoletý, a přece mi ten večer nedošlo, jaké důsledky bude mít tátův vyhazov z práce nejen pro něho, ale v nedaleké budoucnosti i pro mne samotného. Tátu nevezmou do žádného zaměstnání, kde by mohl uplatnit své schopnosti a vzdělání. Bude pracovat po léta v panelárně jako pomocný dělník, ačkoli má inženýrský diplom. A já se kvůli jeho pravdomluvnosti a neochotě hrát s vládnoucím komunistickým zločineckým gangem falešnou komedii nedostanu na vysokou školu.

Nečekaná událost odvedla pozornost rodičů docela jiným směrem a mně usnadnila situaci. Máma s tátou snad ani pořádně nevnímali, když jsem jim oznámil, že místo v pondělí vypadnu z domova o tři dni dřív.

„Jedeš na víkend s oddílem?“ zeptala se mě Jitka.

A mně bleskl hlavou spásný nápad. Zlatá káča!

„No, ale už zejtra ráno,“ řeknu ledabyle.

Srdce se mi přitom bláznivě rozběhlo.

„Cože? Už zítra ráno?“ diví se máma. „A co škola?“

„Víš, my nejdřív přejedeme na běžkách Jizerky. Ve škole se stejně už nic nedělá, končí pololetí.“

„Kdy přineseš vysvědčení?“

„To dostanu, až se vrátím. Stejně vím, jaké známky mám.“

Tu druhou větu jsem říkat nemusel, máma okamžitě vyzvídá:

„Jaké?“

„Nech se překvapit,“ řeknu a pokusím se nasadit optimistický úsměv.

No – překvapení to bude docela jistě. Na konci minulého školního roku jsem měl jen pět dvojek. Letos to bude podstatně horší, pokud vím nejmíň tři trojky. A možná dokonce jeden čtverec, z matyky.

„V neděli večer se z hor nevrátím. Naše třída jede v pondělí ráno do Krkonoš. Z oddílové chalupy je to do Pece kousek… A sem sto kilometrů.“

Připadám si jako provazolezec balancující na laně nataženém mezi dvěma vysokými stožáry. Na laně bez záchranné sítě. Do téhle chvíle jsem neřekl jedinou lež, dokonce ani polopravdu, a přece mě trochu hryže svědomí. Naši z mých informací usoudili, že jedu na obvyklý víkendový podnik s celou Sedmičkou, vůbec netuší, že je to jen několik Vikingů. A myslí si, že prostě zůstanu v Krkonoších na školní kurz. Trochu si vyčítám, že hraju s tátou a mámou falešnou hru. Vzpomněl jsem si na Bobra, jak nás doběhl, když jsme mluvili o tom, jestli se dá z Čech dojet po vodě přes Moravu až na Slovensko. Taky jsme si domýšleli něco, co vlastně výslovně neřekl. Byla to ovšem naše chyba. A jestli si rodiče myslí, že zůstanu se školou v Krkonoších, je to jejich chyba. Nic takového jsem přece neřekl!

Naštěstí se už na nic nevyptávali, máma jen poznamenala:

„Proč jsi neřekl dřív, že jedete už zítra ráno?“

„Nechtěl jsem vás tím obtěžovat. Stejně už mám krosnu sbalenou. A jídlo na cestu si připravím sám.“

„V kolik máte sraz?“ zeptal se táta.

„Ve čtvrt na šest. Vlak jede v pět třicet.“

V duchu se raduju, jak se mi podařilo ze všeho vybruslit, ale je to předčasný jásot.

„Ukaž, co všechno máš v krosně,“ přikázala máma. „Budeš pryč deset dní, nesmíš na nic zapomenout.“

Potom jsme se hodinu dohadovali nad mou výzbrojí. Mám všechno dokonale promyšlené, ani deko zbytečně navíc, a najednou mi máma začne vnucovat věci, bez kterých se hladce obejdu. Nač tahat pyžamo, když můžu v noci zalézt do spacáku v tenkých teplákách, které se dají využít i jako rezervní oblečení? Proč tahat pět košil, musí mi stačit jedna rezervní. Proč brát na hory křusky, když v nich půjdu jenom na nádraží a potom z nádraží, jinak budeme mít na sobě pořád běžkové boty, v těch klidně dojdu i k vlaku. Kdybych si měl vzít všechno, co mi máma vnucuje, musel bych mít kromě krosny i lodní kufr! A nosiče, který by mi s tím pomáhal.

Něco se mi podařilo usmlouvat, další zbytečnosti jsem prostě strčil zpátky do skříněk ve chvíli, kdy máma myla v kuchyni nádobí. Nacpal jsem je hodně dozadu, aby na ně náhodou nepřišla ještě večer. Jestli je objeví až po mém odjezdu, na tom už tak nezáleží.

DEN PRVNÍ – pátek 30. ledna

Neklidná noc

Do postele jsem zalezl už v devět hodin. Ještě jednou překontroluju oba budíky, zda jsou správně nastavené na čtvrtou hodinu. Dost dlouho mi trvalo jejich seřízení, aby začaly zvonit najednou, pak je naděje, že mne snad probudí. Kdybych zaspal, znamenalo by to konec polárního dobrodružství ještě dřív, než vůbec začalo, a místo s Vikingy bych musel jet na nudný školní kurz. Dva budíky jsem si postavil k posteli proto, že jeden by mě zaručeně neprobudil, s tím už mám bohaté zkušenosti. Mě někdy nedokáže vzbudit nic, to ze mne musí sestra ráno strhnout peřinu a ještě se mnou zatřást, jinak bych šel do školy až někdy před desátou. Já když spím, tak skutečně spím.

Neuvědomil jsem si, že je velký rozdíl mezi tím, zda člověk usíná a ráno ho čeká nepříjemná povinnost, třeba škola, nebo se chystá do hor. Jindy spím sotva dolehnu, ale tentokrát ne a ne usnout. Sloupkové hodiny v sousedním pokoji odbíjely půl desáté, pak deset, půl jedenácté a já pořád koukal do tmy. Čím usilovněji jsem se snažil usnout, tím jsem byl bdělejší. Já byl totiž strašně rozrušený, hrozně jsem se na velkou jízdu těšil, uvažoval jsem o tom, co všechno nás asi čeká a potká. Vsadím se, že Cook poslední noc před útokem na severní pól na tom nebyl o nic líp.

Zkouším všechny možné metody, jak se uspat, i to dětinské počítání oveček, které jdou přes lávku, ale u čísla sedm set dvacet devět jsem ještě čilejší než na začátku. Potom se snažím vypnout mozek, ale to je snad ze všeho nejméně účinný uspávači prostředek, v hlavě mi pořád víří myšlenky, spíš jejich nesmyslné zlomky. Hodiny právě odbily jedenáctou, děsím se, jak budu ráno vypadat, mám před sebou už jen pět hodin spánku, když se pořádně nevyspím, ploužím se pak celý den světem jako mátoha.

Nepomohla mi ani výprava na Ostrov přátelství, přivolával jsem si blažené chvíle našich letních táborů u Stříbrného jezera, trochu mě to sice uklidnilo, ale neuspalo. Nakonec jsem se chytil spásné myšlenky. Rozsvítil jsem lampičku na nočním stolku a začal číst Jiráskovo Temno. A během několika minut se mi začaly klížit oči, pak mi ta tlustá kniha vypadla z ruky, o tom jsem však už nevěděl. Jak je vidět, nejspolehlivějším uspávacím prostředkem je povinná školní četba.

Těch pět hodin spánku za moc nestálo, kdesi v mém podvědomí byl nařízený další, nehmotný budík, který zvonil snad každou hodinu, vždycky jsem procitl s úlekem, že jsem zaspal, ale pohled na ciferník mi prozradil, že je teprve hodina po půlnoci, potom dvě hodiny. Naštěstí jsem vždycky hned zase usnul.

A potom se mnou zatřásla nějaká ruka. Slyším tátu, jak říká:

„Já myslel, že chceš vstávat ve čtyři!“

Okamžitě jsem vzhůru. Mrknu na hodiny a vyletím z postele, jako kdyby tam bylo vosí hnízdo. Půl páté! Copak oba budíky nezvonily?

„Ale ano, zvonily,“ řekl táta, „jenže tys je nechal vyzvonit a spal jsi dál.“

Je to možné? Nejdřív se pořád budím, a pak neslyším řinčení dvou humpoláckých budíků? Co teď? Poplach! Za čtyřicet pět minut musím být na nádraží, za hodinu nám jede rychlík.

Na táborech Sedmičky míváme občas noční poplach, obyčejně z cvičných důvodů, často na to nadáváme, protože musíme lézt z teplého spacáku do nočního chladu, někdy dokonce za deště – ale teď se mi zkušenosti z nočních akcí a her náramně hodí, umím sebou mrsknout. Žádné zmatkování, vím, že dokážu být za dvacet minut před domem. Na táboře musíme mít všechny své věci při nočním poplachu sbalené dokonce do pěti minut, to když nacvičujeme evakuaci tábora při povodni.

Vletím do koupelny a za tři minuty už lezu do kalhot. Za další čtyři minuty se stačím kompletně ustrojit, učesat, dokonce si vyčistit zuby. Táta mi mezitím připravil snídani. Ještě že mám krosnu se všemi věcmi připravenou už od večera, teď ji jen hodím na záda, popadnu běžky a – na shledanou za deset dní.

Právě když jsem odemykal dveře, vyšla z ložnice máma. Věděl jsem, co mě čeká, obejme mě, udělá mi křížek na čelo a řekne:

„Dávej na sebe pozor!“

Přesně tohle skutečně řekla a udělala. Říká a dělá to vždycky, když někam jedu. Mně ovšem nikdy není jasné, co ta slova znamenají, jak mám na sebe dávat pozor. Kdyby tak věděla, kam se chystám! To by k tomu křížku na čelo a radě dávej na sebe pozor dodala: Já tady uschnu starostí! Ale možná by to neřekla, protože by mě nejspíš nikam nepustila.

„Tak sbohem. A neboj se o mě. Já se neztratím. A kdybych se náhodou ztratil, tak se snad zase najdu.“

Pokusil jsem se o vtip, aby se netvářila tak ustaraně. V tom se v předsíni objevila moje sestra, v noční košili, s natáčkama ve vlasech. Ta měla ale trhu! Teď by ji měl vidět Racek! Asi mi četla v očích, co si myslím, a tak řekla přelíbezným tónem:

„Šťastnou cestu, Macíku!“

Měl jsem chuť na ni skočit a trochu pocuchat tu její ondulaci. Říct mně šťastnou cestu, když vyrážím na takový podnik! Ta káča dobře ví, že tohle přání nesnáším od té doby, co jsme jeli s tátou na osudnou výpravu do Železných hor. Tehdy nám taky přála šťastnou cestu, a jak to dopadlo! Teď k tomu Jitka přidala Macíka, ví, že můžu vyletět z kůže, když mě tak osloví. Nejspíš se mi chtěla pomstít za včerejší večer – ukázala nám vytištěná svatební oznámení a já suše poznamenal:

„Doufám, že si to Racek ještě rozmyslí.“

Na slovní potyčku teď není čas, a tak raději zabouchnu dveře, seběhnu po schodech do přízemí a vyjdu z domu na náměstí. Začíná nejbláznivější podnik v mém dosavadním životě. Cesta k pólu mé osobní zdatnosti, jestli rozumíš, co chci tím nesrozumitelným souslovím říct. Ještě nevím, že v příštích dnech prožiju nejzajímavější, nejkrásnější, nejsilnější – ale i nejhorší chvíle svého dosavadního života.

Venku se do mě zakousl mráz, bylo dvanáct pod nulou, sníh vrzal pod nohama, z pusy mi tryskaly obláčky páry. Modrý sloupeček na teploměru po celý týden nevystoupil nad nulu, ale nového sněhu moc nepřipadlo, a tak se zářivá běloba změnila ve špinavou šeď, chodníky samozřejmě nikdo neuklízí, takže na nich leží vrstva ušlapaného sněhu; dělám proto směšně krátké krůčky, abych sebou znovu nepráskl. Já se totiž natáhl, hned jak jsem vyšel z našeho domu, podklouzly mi nohy a už jsem ležel. Kdo sebou někdy sekl na zledovatělém chodníku s krosnou na zádech a běžkama v ruce, chápe jistě moje pocity. Káča jedna, musela mi říkat šťastnou cestu? Už je to tady, doufám, že tím je to neblahé přání neutralizované.

V ulicích už je dost lidí, chemička v Rybitví a prachárna v Semtíně začínají směnu ráno v šest, autobusy i trolejbusy jsou pěkně narvané, ani nezkouším nacpat se do nich. Na nádraží je to od nás z domu dvacet minut, dojdu tam včas i pěšky.

„Mladý muži,“ ozve se za mnou cizí hlas, „něco vám kape z batohu.“

Shodím krosnu ze zad a opřu ji o odpadkový koš.

U mořského ježka, láhev s čajem na cestu se rozbila, když jsem sebou práskl. Rychle tahám z postranní kapsy krosny skleněné střepy a házím je do koše.

Jauvajs!

Ucuknu rukou a vidím, jak mi z prostředníčku kape krev. Lidičky, já nešika se řízl o střep! Musela mi ta naše káča říkat šťastnou cestu? Jak je vidět, její uhranutí dokonale funguje. Zajímalo by mě, jaká nehoda mě potká do třetice. Doufám, že nevykolejí náš rychlík. Ani bych se nedivil, slyšel jsem, že koleje můžou mrazem praskat.

Honem náplast z kapesní lékárničky. Proč jsem ji dal až na dno postranní kapsy? Další minuta zpoždění!

Pádím zmrzlým městem na nádraží a bzučím si naši oddílovou hymnu jako vždycky, když mám namířeno někam do neznáma. Hrozně se na velkou jízdu těším, a přitom netuším, do čeho se vlastně po hlavě vrhám. Opustil jsem nerozvážně, v nesmyslně časnou hodinu vyhřátou postel, mráz mě štípe do uší, zebou mě nohy, bolí rozříznutý prst, a já se dokonce raduju! Vydávám se na ten bláznivý podnik dobrovolně – nejsem cvok?

Jízda vlakem

Na nádraží jsem dorazil deset minut před odjezdem. V hale mě přivítali vyčítavým „jdeš ZASE pozdě“ Jespák, Bobr, Ledňák, Čáp a Komár. A stejně nejsem poslední, chybí ještě Rejnok a Krab. Právě ti dva, kteří měli pochybnosti, jestli je tahle výprava pro mě vhodná. Jak minutová ručička na nádražních hodinách poskakuje od jednoho dílku ke druhému, napětí a nervozita rostou. Zbývá jen sedm minut, už jen šest, pět, z amplionu se ozývá těžko srozumitelné hlášení, že rychlík do Liberce stojí na druhém nástupišti. A Rejnok s Krabem tu stále nejsou.

Co teď? Máme odjet, když nejsme všichni? Jespák ještě jednou vyběhne před nádražní budovu, ale hned se vrací s tím, že po těch dvou není nikde ani stopa.

„Padáme!“

Letíme do podchodu, s těžkou krosnou se to nádherně utíká! Do předposledního vagónu nastupujeme právě v okamžiku, kdy u lokomotivy hvízdá výpravčí.

„Kde jsou ti dva šejdíři? Jak to, že nepřišli?“ ptá se Jespák, jako kdyby to někdo z nás věděl. Rejnok s Krabem tu prostě nejsou. Buď zaspali, nebo dostali kurděje. Nebo se na nás vykašlali a v poslední chvíli si to rozmysleli. Ale jak známe Rejnoka, tomu nejspíš ujel vlak, je z nás nejstarší, nejzdatnější, vždyť to byl právě on, kdo nás k dálkové jízdě vyprovokoval – a teď si prostě nepřijde na sraz. Neměli jsme na něho snad počkat? Jenže další rychlík jede až odpoledne a osobákem bychom se do Liberce plácali skoro šest hodin. A tak Rejnokovi a Krabovi jen spíláme, děláme to způsobem v Sedmičce obvyklým, dáváme jim jména různých obskurních živočichů:

„Jsou to háďátka potměšilá!“

„Zavíječi obecní!“

„Splešťule blátivé!“

Tahle jména jsme pro Rejnoka a Kraba vymýšleli až do Hradce, rychlík tam dojel za necelou půlhodinu. Náplast na mém pořezaném prostřednicím mokvala krví a Komár mi prst převázal, ale nezapomněl přitom poznamenat, že kdyby se můj zdravotní stav rapidně zhoršil, prst mi může amputovat. Mezitím jsme se pohodlně uvelebili na sedadlech v přední polovině vagónu, bágly a lyže naskládali nahoru na police.

„Nakonec na tom vyděláme, že ti dva rypouši sloní nejedou,“ řekl Komár. „Máme o dvě stovky víc, Rejnokovi a Krabovi propadá záloha. Hned v Liberci je probendíme.“

„Jenom jednu stovku!“ upozornil ministr financí Ledňáček. „Krab zálohu vůbec nezaplatil.“

To jsem si mohl myslet, že nakonec Krab nepojede. A přitom do mě pořád ryl, měl tisíc řečí o tom, že na takový fyzicky náročný podnik nepatřím!

Kousek za Hradcem nás čekalo překvapení. Vlak s námi už zase uhání tmou k severu, a tu se otevřou spojovací dveře a ze sousedního vagónu se k nám přihrne – Rejnok.

Nejdřív na něj hledíme, jako kdyby to byl přelud. Ale pak ho uvítáme bouřlivým jásotem.

„Kde se tady bereš, ty skrblíku?“ křičí Komár.

„Přátelé, máte z pekla štěstí,“ usmívá se Rejnok, pusu od ucha k uchu. „Co byste si beze mě počali?“

A barvitě nám líčí svoje ranní dobrodružství. Starší bratr mu slíbil, že ho odveze na nádraží autem, až pojede do práce. Rejnokovi totiž bydlí ve vsi pod Kunětickou horou, pěšky je to od nich na vlak tak půldruhé hodiny. Když po páté ráno nasedli do bratrovy škodovky, motor ne a ne chytit. Nastartovali ho až ve chvíli, kdy bylo jasné, že nemohou rychlík stihnout.

„Zamířili jsme proto rovnou do Hradce. Brácha na to dupl, řítili jsme se takovou stopadesátkou.“

Tady Rejnokovo vyprávění přerušil sborový chechtot. Všichni dobře známe auto, o kterém je řeč, ta plechárna je stará nejméně čtvrt století, zlí jazykové dokonce tvrdí, že za ni nabízelo Technické muzeum čtvrt milionu. Rejnok s tím veteránem někdy jezdí do loděnice, nedostane z něho víc než osmdesátku. A to ještě musí jet z kopce!

„Na hradecké nádraží jsme dorazili ve chvíli, kdy už hlásili: Ukončete nástup do rychlíku směr Jaroměř, Dvůr Králové nad Labem, Stará Páka, Semily, Železný Brod, Turnov, Liberec, vlak je připraven k odjezdu.“

Rejnok si svlékl větrovku, pod ní se objevila tepláková bunda s velkými písmeny ITVS na zádech. To zase po něm budou všechny holky koukat! Konkurovat mu snad můžou jen Jespák s Komárem. Jespák svým filmovým profilem a Komár oblečením. Nadarmo jsme Komára nezvolili předsedou Klubu recesistů. Na sobě má lyžařské kalhoty, jaké se nosívaly někdy před půl stoletím, dvouřadové sako (jestli nevíš, co to je, tedy věz, že je to sako se dvěma řadami knoflíků, na jedny se tahle společenská část oděvu zapíná, druhá řada je pro ozdobu) a pod sakem – vestu! Z jedné kapsičky jeho přihlouplé vesty visí zlatý řetízek starobylých hodinek zvaných cibule – ty jsou zastrčené uvnitř. Jako doplněk nevšedního oblečení má Komár pod krkem motýlka! Viděl už někdy někdo, aby jel lyžař na běžkách v takovém archaickém kvádru? Já tedy ne. Na nádraží jsem přiletěl v poslední chvíli, nebyl čas na Komárův společenský úbor, jednak všichni netrpělivě vyhlíželi Rejnoka a Kraba, a pak honem do vlaku, aby nám neujel. A než nás rychlík dovezl do Hradce, naše expedice se ve vagónu zabydlovala – teprve teď si můžu Komára důkladně prohlédnout. Stejně pozorně zkoumá jeho oblečení i Rejnok.

„Ty chceš v tomhle fakticky jet po horách, Ignáci?“ zeptal se nedůvěřivě Komára.

„Proč ne?“ usmívá se Komár.

„Neříkám, že ti to nesluší, Klemente. Vypadáš v tom docela exoticky. Ale ještě nikdy jsem na běžkách nepotkal člověka ve fraku.“

„Toto přece není frak, toto jest pouze společenský úbor,“ nenechá se Komár vyvést z rovnováhy. Říká to spisovnou češtinou národních buditelů.

„Myslíš, že se ti v tom dobře poběží, Slavomile?“

„Bude to zajisté poněkud nepohodlné,“ vede Komár dál řeči ve stejném stylu, „co však mám činiti? Ze Slovače se navrátíme v noci z neděle na pondělí. A v pondělí dopoledne má Racek veselku. Co když se vlak opozdí, jak bývá v těchto krajích zvykem? Pak půjdu z nádraží přímo do obřadní síně. Nemohu přece jíti za svědka v hazuce jako nějaký otrapa.“

Všem bylo jasné, že je to jinak, Komárovi dělá dobře, když může lidi nějak udivit, zaskočit, šokovat. V tomhle je úplně jiný než já, jestli o něco nestojím, tak to jsou zvědavé pohledy čumilů. Užil jsem si jich v posledních letech kvůli své kratší noze víc než dost. Snad se zeptáš, proč jsem tedy vstoupil do Klubu recesistů. Prostě proto, že mám rád legraci. Ale nemusím přitom být právě středem pozornosti.

Zatím znáš hlavní součásti Komárova netradičního lyžařského oblečení, to však není všechno. Na báglu měl upevněný černý plstěný klobouk, tak trochu připomínající očouzený kotlík. A kolem krku dvoumetrovou bílou šálu volně splývající skoro na zem. Z kapsy ledabyle vytáhl další stylový doplněk. Klapky na uši, jaké se nosívaly na počátku dvacátého století, které připomínají sluchátka k walkmanům – černé látkové ovály našité na drátěné kostře zakrývající celé ušní boltce a spojené přes temeno hlavy pružným kovovým páskem.

Ještě chvíli jsme si povídali, potom řeč začala váznout, všichni vstávali nezvykle brzy a jednotvárné dunění kol rychlíku působilo uspávavě. Sotva jsem začal dřímat, přistoupili v Jaroměři do našeho vagónu dva mladíci, vypadali tak na pětadvacet let. Rozvalili se na sedadle hned za námi a začali se bavit. Dřímota mě okamžitě přešla – mluvili totiž rusky. Rusky se v těch dobách učili povinně všichni školáci, od čtvrťáků až po gymnazisty a vysokoškoláky, do mě ruštinu hustili už sedm let, a i když jsem ten jazyk neměl právě v lásce, přece jenom se člověk za tak dlouhou dobu něco naučí. Brzy mi došlo, že to jsou vojáci okupační armády, která se u nás roztahuje už druhý rok – zřejmě patří k posádce zabydlené ve staré vojenské pevnosti Josefov. Jejich civilní oblečení napovídá, že to jsou důstojníci. Kam jedou a proč, to se mi nepodařilo zjistit, vystoupili v Turnově.

Od té noci, kdy k nám vtrhly armády sousedních komunistických zemí, neuběhly ani dva roky a já mám ten 21. srpen dosud v živé paměti. Po táboře na Ostrově přátelství jsme tehdy splouvali Vltavu a zpráva o tom, že naše republika byla zákeřně přepadena státy, které se vydávaly za naše „socialistické bratry“, nás zastihla u Týna nad Vltavou. Pramice jsme nechali v městečku a vrátili se rychle zpátky domů. Do smrti nezapomenu na další dny, naplněné odporem a vzdorem proti okupantům.

Mám se zvednout, přejít k těm Rusákům a dát se s nimi do řeči? Asi bych to měl udělat! Náš táta by to určitě udělal! Ale k čemu by to bylo dobré?

Nakonec jsem je nechal plavat. Zmohl jsem se na jedinou věc. Napsal jsem na lístek azbukou, ruskou abecedou:

„Zachvatčiki – iditě damoj!“

„Okupanti, táhněte domů.“

A ten lístek jsem jim opatrně strčil do batůžku, který odložili nahoru na polici.

Dnes, po tolika letech, si říkám, že jsem se choval zbaběle, když jsem těm Rusákům neřekl svoje mínění do očí. Co by se mohlo stát? Třeba by se nestalo vůbec nic. Možná by mi dali pár facek. Ale kdyby to na mě práskli, pak by mě nejspíš vylili ze školy jako našeho tátu ze zaměstnání. Měl jsem sice chuť něco udělat, ale nechtěl jsem moc riskovat. Asi se ve mně současně projevily geny odvážného táty i opatrné mámy. Tenkrát i vpašování toho lístku mi připadalo jako statečný čin. Kdyby mě přistihli…

Výstup do hor

Stojíme před libereckým nádražím a mlčky hledíme na kouzelné panorama, které se před námi otvírá. Město leží v mělké kotlině a hned za posledními domy se strmě zvedají zasněžené svahy Jizerských hor, zalité sluncem. A nad nimi se klene modrá nebeská báň. Je pořád silný mráz, slunce chladné jako z kovu. Dívám se a dívám, nemůžu se toho pohledu nasytit. Ostatní mají asi stejné pocity, žijeme všichni od narození v polabské rovině, krajina kolem našeho města je placatá, trčí z ní jen vyvřelá skála, na které stojí hrad, Kunětická hora, ale ta převyšuje okolí jen o 105 metrů, je to taková větší krtina. A tady strmí přímo nad městem skutečné hory, mapa nám říká, že už po čtyřech kilometrech budeme v nadmořské výšce 850 metrů.

Stačí udělat čelem vzad, abychom se přenesli pohledem z Jizerek do Lužických hor, ty začínají na opačném konci města a šplhají dokonce ještě výš, Ještěd dosahuje 1012 m. Nejlepší na tom je, že se tramvají člověk dostane z úpatí Lužických hor na úpatí Jizerek! Tohle kdyby tak bylo u našeho města!

Na start k dálkové jízdě, pod Jizerky, by nás dovezla tramvaj, ale jdeme pěšky. Kousek pod nádražím přecházíme po mostě Nisu, tahle liberecká „řeka“ je směšně malá, spíš potok než řeka. Vody v ní není ani po kolena, na lodích by se po ní asi plout nedalo. Liberečáci by mohli zase nám závidět tři řeky, Labe, Chrudimku, Loučnou. A to nepočítám Haldu, středověký kanál. Ani nádherné Bohdanečské rybníky, kam zase my dojedeme trolejbusem od nádraží. Takže pro vodní skauty je naše město přece jen lepší.

Tramvajové koleje nás bezpečně dovedly až na konečnou stanici, přímo na úpatí Jizerských hor. Chvíli stojíme před obrovskou mapou a Rejnok ukazuje, kudy dnes pojedeme. Jizerky dost zná, má v Liberci tetu, léta sem jezdí v zimě na běžky. Teď nám vysvětluje:

„Na začátku nás čeká tvrdá makačka. Čtyři kiláky pořád do kopce. Ale pak začne pohoda, jenom zvlněná náhorní rovina. Až na Jizerku. Odtamtud sjedeme podle řeky do Kořenova a dál do Harrachova. Na závěr nová zabíračka, podle Mumlavy na Voseckou boudu v Krkonoších.“

Po jeho stručném výkladu prvního denního úseku naší velké jízdy připravujeme lyže. Sotva vytáhnu z obalu a položím na sníh tátovy prehistorické běžky, všichni na ně zírají v němém ustrnutí. Ohromilo je, že chci jet přes devatery hory s práskačkama, na kterých podle Čápa běhával praotec Čech kolem Řípu. Ještě víc zapůsobil krasopisně vyvedený nápis na obou lyžích: FISCHER Europa racing 1930.

Komár se zmohl jenom na užaslé:

„No to je síla!“

A když se z toho šoku trochu vzpamatoval, zeptal se mě:

„Nechceš ty svoje fišerky se mnou vyměnit?“

Nemyslel to samozřejmě vážně, jen mu asi trochu vadilo, že jeho nekonvenční lyžařský oblek bude mít u publika vážnou konkurenci.

„Kam si myslíš, že na těch dřevákách dojedeš?“

„Samozřejmě až na Slovensko,“ odpovím hrdě Jespákovi. „Náš táta na nich najezdil deset tisíc kilometrů bez nehody.“

„Budeš rád, když se doplazíš do Krkonoš, Květoslavě! Pak to zabalíš,“ sýčkuje Rejnok.

Neřeknu na jeho neblahé proroctví nic. Ale v duchu si umiňuju, že to nevzdám, ať se děje co se děje.

Při těch řečičkách mažeme skluznice zeleným voskem, protože mráz nepolevuje. Na skare zažehlené do celých skluznic mých lyží vosk báječně chytá. Už už chci vyrazit napřed po červené značce, ale Rejnok mě volá zpátky.

„Trochu si začátek jízdy zpestříme, milánkové,“ povídá s úsměvem.

Hned mi došlo, že zase vymyslel nějakou rejnokovskou šílenost, natolik ho už znám.

„Rozdělíme si první část trasy na etapy. Asi patnáct set metrů odtud je rozcestí, kde se říká U buku. Stojí tam skutečně buk. Poznáte ho podle kříže, zarostlýho do kmene. Kouká jen jeho vrchní část. Další etapa vede od Buku k Český chalupě a je přibližně stejně dlouhá. Česká chalupa je hospoda. Těsně před ní vyjedeme z lesů a hned do nich zase zapadneme.“

„Proč nám to vykládáš?“ diví se Čáp.

„Abyste věděli, kde je cíl. Kdo dojede k Buku první, má nárok na šest dílků čokolády. Kdo kolem prosviští druhý, na pět dílků. Třetí na čtyři. A tak dál, ti další vždycky o dílek míň než ten předcházející. Chápete?“

Díváme se na Rejnoka, jako kdyby spadl z Měsíce. Ten kluk by chtěl i z normální jízdy na běžkách udělat cvokárnu. Čáp řekl to, co o tom soudíme my všichni ostatní:

„Snad si nemyslíš, že budem závodit?! Máme na zádech bágly!“

„Samozřejmě si to myslím, Kleofáši. Proto vám říkám už předem, kde je cíl.“

„To vypadá docela zajímavě, ten závod,“ řekl Komár. „Tos vymyslel sám?“

„Jasně, Čeňku.“

„Aby to nebyla nuda, že?“

„Správná řeč, Bronislave,“ pochválil Komára Rejnok. „A já vám slibuju…“

„Počkej, nech mě domluvit,“ přerušil ho Komár. „Vymyslel jsi to skvěle, aspoň sebou hneme. Takže se k těm závodům jako první NEPŘIHLAŠUJU.“

„Ještě rád se přihlásíš, Vincenci,“ neztrácel Rejnok optimismus. „Znáte heslo olympiád?“

„Já ho znám,“ blýsknu se před ostatními, kteří olympijské heslo zřejmě neznají. „Není důležité zvítězit, ale zúčastnit se.“

„Správně, Věroslave,“ blahosklonně přikývne Rejnok a kolem pusy má pořád vějíř vrásek, jak se usmívá. „Jenže my si ho trošku upravíme. Heslo našich závodů zní: Není důležité zúčastnit se, ale zvítězit!“

„Proč nám pořád říkáš těma stupidníma jménama,“ řeknu nakvašeně, jde mi na nervy, jak nás oslovuje.

„Dělám právě diplomku o zapomenutejch křestních jménech, Drahoslave. Odkud se vzaly, kdy se nejvíc dávaly a tak. Jen si poslechněte, jak nádherně zněj.“

Rejnok totiž studuje s tělocvikem i češtinu a trochu mu z toho náročného studia haraší, jak je vidět, či vlastně jak je slyšet. O kantorech se říká, že časem ve škole zcvoknou, ale Rejnok asi půjde učit už jako zasloužilý cvok.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cvoci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.