Život za zavřenými dveřmi/ 19 let marnosti

Ladislav Fred

Obsah

Informace

Úvod

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

Doslov

Tiráž

Informace

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2016

© Ladislav Fred

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-012-7 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-013-4 (mobi verze)

Úvod

Člověk pořád nachází nové přátele a přitom s nimi nemusí být každý den.

Když ale vidíme stále stejné lidi, stanou se nakonec součástí našeho života.

A jen co k tomu dojde, chtějí nám do toho života také mluvit.

Pokud se nechováme podle jejich představ, tak se zlobí.

Všichni totiž vědí naprosto přesně, jak mají žít život druzí.

Zato nikdy nevědí, jak mají žít oni sami.

Proto, když ti život dá ránu, oklepej se. Když ti vyrazí dech, tak se znovu nadechni.

Když tě srazí na kolena, tak se zvedni, protože nikdo jiný to za tebe neudělá.

A až se zvedneš, začni hledat svou cestu. Kdo ji opravdu hledá, určitě ji najde.

Potom se jí ale musí držet, nebo zabloudí.

I.

Je chladné prosincové dopoledne roku 2009. Do Vánoc zbývá týden a nemožné se stalo skutkem. Celá roztřesená, nejen zimou, ale i rozrušením, stojí Helena s přítelem Láďou před budovou Okresního soudu a stále se jí nechce uvěřit, že je rozvedená. Po devatenácti letech, téměř na den svatby přesně. A dokonce na první stání.

Láďa si mlčky zapálil svoji oblíbenou spartu, krátce na Helenu pohlédl a vzápětí se mlčky vydal po schodech dolů směrem k autu. Jemu v patách ho následuje i Helena, občas ovanuta kouřem jeho cigarety. Po chvíli, ale stále beze slov, došli na parkoviště k jeho staré škodovce.

„Vidím, že se z toho pořád nemůžeš vzpamatovat“ prohodil Láďa a odhodil zbytek nedokouřené cigarety. V autě totiž zásadně nekouří. Tvrdí, že to tam potom smrdí hůř jak v hospodě.

„Máš pravdu“ odpověděla Helena třesoucím se hlasem.

„Chtělo by to panáka na uvolnění, doma si něco dáme“ dodal, když nastoupili do auta. Zasunul klíče do zapalování a se starostlivým pohledem znovu pohlédl na pobledlou spolujezdkyni.

V zápětí zanaříkal startér, prochladlý motor po několika vteřinách chytil ten správný chod a auto se vzápětí s trhnutím rozjelo.

Helena se chvíli snaží sledovat cestu, ale ač se snaží sebevíc, vůbec se jí to nedaří. A tak to po chvíli vzdává. Únava z prožitého vypětí na ni dolehla v plné síle. Oči se jí únavou zavřely a z ničeho nic se jí před nimi začal znovu postupně odvíjet příběh, který před slabou čtvrthodinkou právě skončil. Jako v živém snu najednou před sebou znovu vidí sebe samu, jako mladou nezkušenou holku. A jako by to bylo včera, znovu slyší matčin dobrosrdečný hlas, bratrovo slovní popichování i otcovy nadávky. A ta mladá holka najednou začíná znovu prožívat skoro neuvěřitelný příběh. Příběh, který krom několika pěkných a příjemných chvil, celých devatenáct let provázela arogance, chamtivosti, falešná přetvářka, násilí a brutalita, stres, odříkání a beznaděj.

Svoje dětství, dospívání i lásku jsem prožila v malém městečku Opatov, které leží kdesi na úpatí Malé Hané. I když má necelou pětitisícovku obyvatel, všichni si myslí, že je to spíše větší dědina. Zná se tu totiž skoro každý s každým. Krom původní staré zástavby domů různého stáří a velikosti zvýrazňují tvář města dvě sídliště. Starší a menší, postavené v padesátých letech, stojí poblíž bývalého loveckého zámečku. Proto se tam říká „U zámečku.“ Zub času se na něm už hodně podepsal zašedlými a oprýskanými fasádami. Tam bydlím já s rodiči a bratrem Zdeňkem. Náš malý byt 2+1, je zářivou ukázkou výstavby podnikových bytů tehdejší doby. Mrňavá kuchyňka, poměrně velký obývací pokoj a malá ložnice. A samozřejmě podle toho vypadající příslušenství.

Když jsem začala dospívat, naši usoudili, že spát společně s bratrem by bylo nevhodné, a tak otec, který byl zedník, postavil v obýváku u jednoho okna příčku a já dostala svůj pokojíček. Takovou malou nudli. S bídou dvakrát tři metry. Vešla se tam jen postel, nějaká police a malý stolek. Ale já měla své království, které mi bratr velmi záviděl.

Na opačném konci města, se vypíná mladší a větší sídliště. Paneláky z let osmdesátých. Ale i tam je znát zub času. A jelikož to panelákové, je postaveno na svahu, nikdo mu neřekne jinak, nežli „Na kopečku.“Tomu všemu vévodí na kraji města mohutný komín cihelny, která zaměstnává nejen povětšinu místních, ale i lidi z okolí. Kolorit města, ještě dokresluje již zmíněný bývalý lovecký zámeček s velkým parkem a zahradou. Dříve v něm sídlil MNV a dnes je zde městský úřad. K tomu všemu patří několik hospod a restaurací, směsice obchodů a v dnešní době různé služby soukromníků, které k podobnému městu neodmyslitelně patří. A to je v kostce vše.

Naše rodina se nijak výrazně nelišila od ostatních. Matka, byla malé a drobné postavy, kterou jsem zdědila po ní i já. Byla velmi sečtělá, protože převážnou část svého života pracovala jako knihovnice. I mě, když jsem začala rozum brát, se snažila vést podobnou cestou. Ale později to vzdala. Já měla různé zájmy, jen knihy ne. Však jsem později od ní často slýchala: „Ty jsi měla být kluk.“ Později, po absolvování večerní školy nastoupila do místního ústavu pro postižené děti jako zdravotní sestra. Po letech práce v ústavu, začala mít problémy se srdcem. Po sérii vyšetření u ní doktoři opožděně zjistili vrozenou srdeční vadu. Musela se podrobit operaci srdce a nakonec odejít do invalidního důchodu.

Otec pracoval v místní cihelně jako zedník. Byl skoro o dvě hlavy vyšší nežli matka, svalnaté atletické postavy, povahou nerudný, hrubý a náladový člověk, který když měl vypito, neměl daleko k ráně. A vypito míval hodně často. To se potom z našeho bytu ozýval křik na celou bytovku a bylo lepší se mu uklidit z cesty. Když, ale neměl vypito, byl to člověk, který by pro rodinu udělal všechno. Bohužel, v důsledku svého pití, později umírá na mozkovou mrtvici. Otcovo pití a časté hádky matka těžce nesla a na zdraví jí to moc nepřidávalo, ale přesto otce přežila. Po jeho smrti se u ní dostavily další zdravotní problémy a krátce na to umírá na selhání srdce.

Ještě je tu bratr Zdeněk, i když o rok a půl mladší, vypadá se svou postavou, kterou zdědil po otci, o hodně starší. Od malička si spolu náramně rozumíme. Jeden za druhého by dal ruku do ohně. I když to tak na první pohled někdy nevypadalo.

Vyrůstání se Zdeňkem, mělo asi největší vliv na to, proč se později víc kamarádím s kluky a ne s děvčaty. Od předškolních let po dospívání to podle toho taky vypadalo. Odřená kolena, hra na vojáky i šrámy z fotbalu. Později různé lumpárny, které často končily doma otcovým výpraskem anebo ve škole sníženou známkou z chování. Po základní škole nastupuji do učení, na kuchařku – servírku. A v učení se opět projevuje moje klukovská „povaha“. U žádného maléru nemohu chybět. Až po období dospívání a po pubertě, nastává postupné zklidnění mé divoké povahy. A kdo z nás by toto období neznal. Nastává čas hledání sebe sama i toho pravého místa na slunci. Období plné vzdoru a vlastních představ o světě kolem nás. Je to věk, kdy názory a rady rodičů svazují mladého člověka v jeho snaze ukázat světu „zač je toho loket“. A v tomto bouřlivém období, se začíná měnit i můj pohled na kluky. Začíná čas prvních lásek, prvních rozchodů a zklamání.

Moje první nesmělé krůčky začaly v prvním roce učení. Bylo mi asi tak 16, objevuje se Jirka, moje první velká láska. Je o dva roky starší. Už je po vyučení a tak se podle toho taky chová. Všem mým kamarádkám se moc líbí. Aby také ne. Tmavé kudrnaté vlasy, modré oči a neodolatelný úsměv s dolíčky ve tváři. Je si toho patřičně vědom, jaký je fešák a frajer. Holky mi ho všechny závidí. A taky má motorku „pionýra“. To je pro mě zážitek jezdit sním na rande na motorce! A v létě na koupaliště, do kina, na zmrzlinu. Nebo jen tak, na večer k lesu nebo do parku. Posedět, držet se za ruce a pozorovat hvězdy. Jsou to pro mě krásné chvilky a já jsem zamilovaná až po uši. Po čase začíná Jirka naléhat. Mazlení a líbání je mu málo. Ale jsem ještě mladá a nezkušená a mám obavy z nejhoršího. A také mě v uších zní časté varování matky: „Jestli přijdeš do jiného stavu, tak mě nechoď na oči!“ A táta ten tě určitě roztrhne jak hada!“

Asi měl Jirka u jiných děvčat víc úspěchů. Moje odmítání, obavy i argument, že mi ještě není osmnáct, nechce pochopit, a po půl roce mě nakonec pouští k vodě. A tak svoji první a zároveň i poslední lásku nakonec tajně obrečím. Později se dozvídám, jak se chlubil před kamarády, kolik jich měl a kterou dostal. Jsem moc ráda, že moje první vážná zkušenost dopadla bez následků.

Tak postupně uběhlo pár let hledání, ale i zklamání. Ale ta pravá láska nakonec přišla.

II.

Můj osudný příběh se začal odvíjet jednoho sobotního odpoledne na konci srpna roku 1986. Příští měsíc budu mýt 19, a se svými 165 centimetry si připadám už jako „velká slečna“. Jsem krátce po vyučení a snažím se si co nejvíce užít poslední prázdniny před nástupem do prvního zaměstnání.

Doma už je uklizeno, jako každou sobotu, matka cosi chystá v kuchyni, brácha polehává na gauči v obýváku. A otec, ten odešel na své pravidelné pivo.

Moje dvě nejlepší kamarádky nikde v dohledu. Asi někde leží u vody.

Líně se protahuji na posteli ve svém pokoji a přemýšlím co podniknout.“To zas bude sobota“ říkám si v duchu.

Náhle je slyšet zapraskání gauče a přes prosklené dveře do obýváku zahlédnu siluetu postavy. „Bratr se asi někam chystá,“ blesklo mně hlavou. „Že by na pravidelnou sobotní partičku kulečníku?“v sobotu přibližně v tuto dobu tam chodívá. Vystrčím hlavu ze dveří a zjišťuji situaci.

„Hele brácho, kampak, kampak?!“

„To ti nemůžu říct, je to děsně tajný. Nezkoušej ani hádat, stejně to neuhádneš,“ zubí se bratr.

„A když uhádnu, vezmeš mě s sebou? Prosím, prosím!“

„Kolik dáš!?“

„Vždyť víš, první výplatu dostanu ještě za dlouho. A jedna limonáda tě nezabije.“

„Jedna? Až ti je všechny jednou všechny spočítám, tak se nedoplatíš!“

„Jasně! Já to beru, šéfe!“ přitakám a s nevinným úsměvem se ptám: „Tak co, mám na sebe něco hodit?“

Když tak pěkně prosíš, tak se mazej obléct!“

„Mami, jdu se Zdeňkem na limonádu“ volám na matku, i když je to asi zbytečné. Naši domluvu slyšela otevřenými dveřmi.

„Abys taky věděla, kdy se chodí domů!“ ozývá se varovným tónem matka.“Ne jako naposled!“

„Jasně že vím, slušní lidé chodí za světla, ráno ještě svítá brzy“ snažím se matčino varování otočit v žert a mizím v pokojíku.

„Tak co sestřičko, už jsi nachystaná? Nečekám!“ ozývá se po chvíli netrpělivě bratr.

„Vydrž, už to bude“ a ve spěchu oblékám tričko. „Aby si to tak bratr nakonec rozmyslel,“ letí mi hlavou. Poslední pohled do zrcadla a jdeme.

Dnešní odpoledne a možná i večerní nuda u televize je zažehnána.

S bratrem ráda chodím posedět. Učí se posledním rokem automechanikem a kamarádovi pomáhá spravovat auta. To co si takhle vydělá bokem, potom většinou nechá s kamarády v hospodě. Není žádná „držgrešle“ a vždy za mě v hospodě platí. Zpočátku si mě jeho kamarádi dobírali kvůli mojí výšce, prý že: „děti do hospody nesmí,“ ale časem je to omrzelo a začali mě brát jako sobě rovného. A také to mělo další výhodu. Když si na mě někdo začal moc dovolovat, bratr nebo jeho kamarádi se mě vždy zastali.

V hospodě „U zvonu“, kam bratr s kamarády chodí, je poloprázdno. Je ještě odpoledne a kámoši se scházeli později. U jejich oblíbeného stolu zatím sedí jen dva, Honza a Pepa. A ještě třetí, pro mě neznámý mladík.

„Že by nový hráč?“ napadá mně.

„Nazdar pánové! Dnes to tady vypadá jak po vymření,“ zdraví Zdeněk rozhlížejíc se po skoro prázdné hospodě.

„Zdar Zdeno, prcek dostal taky žízeň?“ ozývají se kamarádi a zároveň si do mě neodpustí kamarádské rýpnutí, každý s úsměvem od ucha k uchu.

„Nazdar čahouni,“ vracím narážku. Po výměně kamarádských formalit se ozývá také třetí přísedící. Do této chvíle si mě „nenápadně“ prohlížejíc.

„Ahoj Zdeňku,“ zdraví a znovu po mě hodí okem.

„Sem Tě dlouho neviděl, jak žiješ?,“ pokračuje trochu ležérním tónem.

„To víš, jako ty se asi nemám,“ odvětil bratr. „Vypadáš dobře, co jsme se neviděli,“dodává.

„Díky, ale to se ti určitě jen zdá,“odtuší neznámý.

Prohodili spolu dalších pár vět, jako co, kdy, kdo a kde dělá nebo nedělá a bratr se obrací ke mně. „Abych nezapomněl, vy dva se asi ještě neznáte, že Heleno? „To je můj známý Karel.“ Karle, moje ségra Helena.“

Po vzájemném představení, se rozproudila nenucená zábava. Po chvíli klábosení pozoruji, že bratr s Honzou a Pepou nejsou s Karlem asi tak dobří kamarádi, jak by se na první pohled zdálo. Víc se baví mezi sebou, a jen sem tam promluví na Karla. Také Karel se moc nezapojuje do jejich řečí u stolu. Trochu smutně sedí u svého piva, pokukuje po očku po mně a také jen sem tam něco prohodí, aby se neřeklo.

Usrkávám svoji limonádu, poslouchám, jak kluci klábosí o fotbale a přitom si po očku nenápadně prohlížím neznámého přísedícího.

Urostlý, oproti mně určitě víc jak o dvě hlavy vyšší, pod nosem frajerský knírek, kaštanové kudrnaté vlasy a postavou jak zápasník. „Fešák,“ hodnotím v duchu.

Jak ubíhá čas, Karel začíná být hovornější a přesto, že se známe jen chvíli, podařilo se nám najít společnou řeč. Tedy, víc mluví Karel nežli já.

Po slabé hodince, se konečně sešel i zbytek Zdeňkovy party, a tak se bratr s kamarády zvedá a přesunuje ke kulečníku.

„Tak co Karle, zahraješ si taky?“ ptá se Zdeněk na odchodu, víceméně jen z povinnosti.

„Ani ne, nechce se mi. Dáme si tady s Helenkou něco dobrého, aby se jí trochu rozvázal jazyk. Je nějaká málomluvná, zdá se mi,“ dodává.

„Ne abys ségru opil, já ji domů nepotáhnu,“ zdůrazňuje bratr.

„Neboj, já ti s ní pomůžu!“ volá Karel se smíchem za odcházejícím bratrem.

U stolu nastalo kratičké ticho, které přeruší Karel.

„Tak co si dáš, tedy krom limonády?“

„Nechám to na tobě,“ odtuším. Karel navrhuje různé pití a je vidět, že má přehled. Po chvilce vybírání, jsme se konečně shodli, co by nám oběma chutnalo a objednává. „Ale dám si jenom malého prcka, nejsem moc zvyklá,“ upozorňuji.

Karel při řeči sonduje, zdali s někým chodím a zároveň se dozvídám, že i on je volný. Před časem se prý rozešel s holkou.

Netrvá dlouho a Karel objednává další pití. „Do druhé nohy, abychom nekulhali“, podotýká. A potom ještě několikrát.

Po vypití dalších „slaďáčků“ mě začíná být příjemně a vůbec si nevšímám, že hodiny ubíhají jak voda a je tu najednou podvečer. V hlavě cítím pití, a ač nerada, začínám přemýšlet o návratu domů. Nechci, aby na mě bylo poznat, jak moc mám vypito. Doma potom musím poslouchat mamčino kázání o pití.

Nervózně pokukuji po bratrovi, zdali už nepůjde domů, ale ten to „rozjel“ s kamarády u kulečníku a nevypadá na to, že by se chystal brzy domů.

„Budu muset jít domů, je skoro tma a já se sama večer bojím. Brácha se dnes asi trochu zdrží,“ oznamuji po zhodnocení situace.

„Tak si dej ještě posledního na cestu,“ naléhá Karel a vzápětí se smíchem dodává: „Aby ses nebála.“

„Mám dost!“ prohlašuji kategoricky. „Musím domů! Mamka je po operaci srdce a nesmí se rozčilovat. Když přijdu pozdě, dostanu vyhubováno. A slíbila jsem, že dnes přijdu brzy,“ zalhala jsem. „Jdu oznámit bratrovi, že odcházím, omluv mě na chvíli.“

Cestou ke kulečníku mě polilo horko a rozbušilo se mi srdce.

„Co když Karel bude chtít využít situace a doprovodit mě domů, když bratr nejde! To by mi tak scházelo! Ale na druhou stranu „přece o nic nejde.“ „A svět by se z toho snad taky nezbořil.“

Bratrovi oznamuji úmysl odejít a nesměle prosím, aby nezapomněl na zaplacení mé útraty. Aniž by otočil hlavu od hry, jen utrousí, ať si nedělám starost a dál se věnuje hře. Chvíli sleduji hráče a komentuji jejich šťouchy. Kluci samozřejmě vědí, že hře moc nerozumím a berou to jako legraci. Nakonec jsou ale rádi, že už se konečně loučím a “nekecám“ do hry.

Jak přicházím ke stolku, Karel ke mně zamyšleně zvedá oči od piva.

„O čem pak asi přemýšlí?“ A znovu mě při tom napadá myšlenka na doprovod.

A jako by četl moje myšlenky, jen tak prohodí:

„A co bys řekla tomu, kdybych ti dnes dělal doprovod domů já,“ místo bratra, aby ses nebála. Mám času dost, nikam nespěchám.“

Znovu mě polilo zvláštní horko. I když je to lákavá představa, jsem stále na vážkách, co odpovědět. „Mám či nemám souhlasit?“U stolu nastává krátké ticho provázené jen hlukem hospody a Karel dál kuje železo dokud je žhavé.

„Co je, máš ze mě strach? Já nekoušu,“ dodává s úsměvem.

„Ne nemám, ale známe se přece jen chvilku,“ vymlouvám se. Ale v hlavě si dál pohrávám s touto myšlenkou. „Vždyť Karel je mi sympatický. Tak proč nezkusit malé dobrodružství. A vůbec, proč si mám něco namlouvat.

Jsem, přeci plnoletá. A padnul mě do oka. Za tu dobu, co si tu povídáme, se mi jeví jako vtipný, pozorný a šarmantní společník. A vypadá to, že ani já nejsem Karlovi lhostejná.“ Shrnuji svoje myšlenky.

Moje chvilkové zamyšlení znovu přerušuje Karlův hlas. „Neboj, ani se tě nedotknu, máš moje slovo.“

Představa doprovodu mě celou tak uchvátila, že cítím, jak mi z toho hoří tváře. Ještě tedy chvíli na oko váhám a nakonec nesměle souhlasím.

Karlovi zazáří oči a zachová se jako gentleman. I přes moje protesty platí moji útratu a se slovy: „To nestojí za řeč, pozveš mě někdy příště.“ A odchází oznámit bratrovi, že už mám zaplaceno.

Vzápětí vyrážíme k domovu.

Cestou se Karel chová, jak slíbil. Jde poslušně vedle mě. Pusu ale nezavře. Mele o všem možném, občas až moc hlasitě. Předvádí se jak kohout na smetišti. Snaží se udělat dojem. Až se nestačím divit a chvílemi musím skrývat úsměv. Po čtvrthodince chůze, za neustálého více nebo méně hlasitého hovoru docházíme k naší ulici.

„Tak, a už mlč, nebo mluv potichu! Dnes je hezky a lidi v ulici mají určitě otevřená okna. Nemusí všichni vědět, že mám cizí doprovod!“ mírním naštvaně Karlův projev. „Stejně se matka zítra určitě dozví, že jsem šla domů s nějakým cizím chlapem. A ještě k tomu byl pod parou. To víš, tady se nic dlouho neutají. Jak se někde něco šustne, někteří lidé hned koukají z oken, aby jim něco neuniklo. Ten tvůj hlas musel určitě vzbudit půlku města.“

Karel se zarazil, ztichl a tiše kráčí vedle mě.

„Promiň,“ ozývá se po chvilince tiše, když docházíme ulicí k našemu domu „nějak jsem to asi přehnal, moc se omlouvám.“

„Teď už se s tím stejně nedá nic dělat, třeba se to matka nedozví,“ oznamuji smířlivě. Ale předem už vím, že to není pravda.

Karla přešla jeho veselá nálada a najednou jako by nevěděl, co říct.

„Támhle bydlím,“přeruším krátké ticho a ukazuji na svítící okno v patře.

„Matka asi ještě nespí,“ konstatuje Karel,“asi na tebe čeká.“ S těmito slovy docházíme ke vchodu do domu.

Nastává kratičké ticho, rušené jen šuměním listí a pípáním nějakého nočního ptáka.

„Tak já už musím,“ oznamuji. „Co je, nějak jsi ztratil řeč?“ dodávám. Karel nic. Jen mlčí, přešlapuje na chodníku a nemá se k odchodu.

„Tak na co čekáš, ty nejdeš domů?“ říkám polohlasem „nebo mi chceš snad zpívat pod oknem, jako nějaký Romeo? A vůbec, ty tvoje řeči po cestě mi docela stačily,“ popichuji. Karel stále nic.

A je to tady. Karel asi sbírá odvahu na pozvání na rande. Celou cestu domů jsem přemýšlela, zdali jeho případné pozvání přijmout či ne. Nakonec zvítězila moje zvědavost a touha po dobrodružství. „Jsem sama, s nikým nechodím, za pokus by to stálo.“

Ticho se dá krájet. „Pozve nebo nepozve? Tak už se konečně vymáčkni,“ říkám si v duchu celá nedočkavá.

„Helenko, co děláš zítra?“ vypadlo konečně z Karla.

„No to trvalo!“

„Zítra je neděle, nic zatím nemám v plánu.“

„Tak co kdybych tě pozval na procházku?“

„Není to trochu brzy?“, snažím se trochu nepřesvědčivě odporovat.

„No možná je, ale malá procházka přece není nic špatného, můžeme někde posedět a dát si opět třeba něco dobrého k pití. Anebo k jídlu,“ láká Karel.

Dělám dramatickou pauzu, která má na venek vypadat, jak o jeho pozvánce usilovně přemýšlím, ale uvnitř, už hořím zvědavostí a napětím.

„Ve tři v parku u altánu“, navrhuje.

Po další malé chviličce tiše souhlasím.

„Tak jo, budu tam. Ale jen když to bude bez toho pití, je mi dnes nějak těžko.“

„Dobrá, nechám to na tobě,“ souhlasí Karel.

„A teď už opravdu musím domů,“ vydechnu a ve spěchu a bez dalšího loučení mizím za dveřmi našeho domu.

Cestu do patra téměř nevnímám a už se nemohu dočkat, jaké to zítra bude.

Doma si musím, jako při každém mém pozdním příchodu, vyslechnout matčino pravidelné kázání o včasném návratu domů, o pití a něco o slušných děvčatech a také o jejím bolavém srdci, že ji tímto nejen já, ale i Zdeněk brzy přivedeme do hrobu. Tentokrát ale výčitky nepadají na úrodnou půdu. V myšlenkách už jsem na zítřejším rande. Konečně jsou matčiny výtky u konce a já můžu odejít do koupelny. Ve spěchu se sprchuji a už se těším do postele. Dlouho nemohu usnout. V hlavě se mi znovu odvíjí dnešní večer a zároveň jsem plná nedočkavosti před zítřejší schůzkou. Únava a pití mě nakonec přemáhají a já s poslední myšlenkou na zítřek usínám.

III.

Procitám kolem osmé a moje první myšlenky směřují na dnešní schůzku. Převaluji se v posteli a přemýšlím, jaké to asi bude. Po chvílích příjemného snění, moje lenošení přerušuje matka. Strčila hlavu do dveří a se slovy: „ty dnes nevstáváš?“, spustila další palbu hubování na můj včerejší návrat, kterou zakončila slovy: „Tak ať už jsi v kuchyni, potřebuji pomoci s obědem.“ Nedá se nic dělat. Znechuceně se vydrápu z postele a odebírám se do koupelny.

Po lehounké snídani, neboť můj žaludek od včera jaksi není ve formě, se zapojuji do chystání oběda.

Konečně jsou dvě hodiny odpoledne. Čas se do této doby vleče hlemýždím tempem. Začínám se pomalu vypravovat. Oblékám si vypasované rifle a obepnuté tričko. „Snad ty moje dvojky udělají trochu dojem“, přemítám, když se prohlížím před zrcadlem. Zároveň se snažím v duchu vymyslet nějakou výmluvu. Moje činnost určitě neunikla bystrému oku matky. Nemusím čekat dlouho a už slyším matčin přísný hlas.

„Tobě to včera nestačilo? Kampak se chystáš dnes, opět do hospody?“, spustila ostrým tónem a vzápětí dodává. Sousedka už mě referovala, že vás večer bylo slyšet přes půl města. „Kdopak to s tebou šel?“, vyzvídá. „Můžeš být klidná“, byl to Zdeňkův dobrý kamarád. Šel mě jen doprovodit, abych se sama večer nebála. „Však se zeptej Zdeny“. A ta stará drbna, ať se stará sama o sebe, dodávám dotčeně.

Bratr Zdeněk přišel, když už matka spala, takže obdobné kázání jako já večer, schytal hned, jak otevřel oči. Teď sedí sklesle v obýváku. Asi mu také není po včerejšku zrovna nejlíp, ale moji odpověď potvrzuje. Zdeňkovi je jasné, kam se chystám. Ale chová se jako pravý gentleman a mámě neřekne ani slovo. Jeho odpověď matku trochu uklidňuje a pokračuje ve výslechu.

„Tak kampak se chystáš, řekneš mi to, nebo je to snad tak tajné?“ doráží. „Jsem domluvená s Mirkou a Petrou, však je znáš, chystáme se k rybníku“, napadá mě spásná lež.

Když jsem šla včera se Zdeňkem, tak jsem je potkala.“Brácho, je to tak?“obracím se na bratra. Ten, dusíc se smíchem jen horlivě přitakává.

„Jen aby“, pochybovačně odpoví matka, probodávajíc nás oba při odchodu nedůvěřivým pohledem a snad uklidněna mým vysvětlením. Začínám se v duchu modlit, aby ty dvě, za mnou opravdu nepřišli.

Mirka a Petra, jsou moje nejlepší kamarádky už od základky. Všechny tři jsme trochu stejně praštěné a divoké. Skoro u žádného školního maléru jsme nemohli chybět. Po základce nás život rozdělil, každou do jiného učiliště. Mirka se vyučila kadeřnicí, Petra prodavačkou. Ale naše školní přátelství přesto vydrželo. V době učení sice nebyly naše schůzky tak časté, každá z nás měla svoje povinnosti a setkávání se omezila pouze na víkendy. Potkávaly jsme se tak většinou jen na zábavě či diskotéce. Ale když už jsme se sešly, byl na nás pohled, jen co je pravda. Mirka, vysoká asi tak 170 centimetrů, ale dost při těle. Petra, štíhlé vysoké bidlo a o dobré dvě hlavy vyšší než Mirka. A já se svou výškou sahající Mirce po ramena, no pohled k popukání.

Rychle se dooblékám a provádím konečné úpravy, za slovního doprovodu bratra, který zvědavě nahlédl do mého pokojíku. Poslední pohled do zrcadla a hrnu se do dveří. „Abys věděla, kdy se chodí domů,“ už ve dveřích slyším mamku.

Altán, místo našeho prvního rande, stojí v nejzazší části zámeckého parku. Je to tiché místo s několika lavičkami, schované pod korunami mohutných stromů. Romantiku místa umocňuje malé jezírko s lekníny. Ideální místo pro schůzky milenců ruší pouze neskutečné množství komárů, kterým se přes léto v jezírku mimořádně daří.

Už zdáli vidím, jak Karel sedí na lavičce před altánem a statečně odhání krvelačné bestie.

„Ahoj, čekáš dlouho?“ pokládám obligátní otázku na kterou už dopředu znám odpověď.

„Jen chviličku“ odpoví a z kapsy vytáhne maličký balíček a se slovy: „To je místo kytky, protože nevím, jaké máš ráda“, natahuje ke mně ruku. Překvapená zůstávám stát.

„Neboj, je to jen pár bonbonů“, dodává s úsměvem. Ze slušnosti odmítám, ale nakonec dárek s díky přijímám a usedám vedle Karla na lavičku.

Mlčky sedíme vedle sebe ponořeni každý do svých myšlenek a mlsáme cukroví. Nějak dnes nemůžeme najít společnou řeč. Vůbec nemohu proti včerejšku Karla poznat. Včera, hovorný a pozorný společník a dnes nějaký zaražený a jakoby nesmělý. Naše konverzace se omezuje jen na holé věty. Jako bychom si dnes neměli co říct. Mám z toho smíšené pocity.

Asi po hodince prázdných řečí, doprovázených zvýšeným zájmem komárů, Karel navrhuje procházku. S úlevou souhlasím. „Třeba cestou najdeme společnou řeč. Vždyť včera večer jsme si tak dobře rozuměli. Anebo si to Karel rozmyslel a možná se rozloučí. A naše první rande bude taky poslední.“ Podobné myšlenky mě provází celou cestu parkem. Vycházíme na ulici. Karel se doposud chová rezervovaně, žádný pokus o chycení za ruku nebo jiný dotek.

Spořádaně jdeme vedle sebe, jako dva kamarádi. Cestou začínáme potkávat rodiče s dětmi a další obyvatele, kteří také využili tohoto slunečního odpoledne k nedělní procházce. Skutečnost, že se toto donese co nevidět k matce, je nevyhnutelná. Tato věc mě ale v téhle chvíli nijak netrápí.

Docházíme k jedné z místních restaurací. Venku pod slunečníky sedí několik lidí.

„Nemáš žízeň?“ ptá se Karel. „Já mám takovou, že se o ni mohu opřít. A musíme taky doplnit tekutiny, co z nás vysáli komáři u altánu“, dodává se smíchem. „To víš, že mám, také mě nějak vyschlo v krku.“

Sedáme pod slunečník. Karel objednává pivo a limonádu. S chutí, ale stále mlčky popíjíme.

„Nedáš si něco sladkého k limonádě,“ ozve se Karel do ticha.

„V žádném případě, včera toho bylo dost!“ kategoricky odmítám.“Dej si sám, jestli máš chuť.“

Karel dopíjí pivo a ke druhému si objednává ještě panáka rumu. Náš rozhovor po chvíli začíná nabírat na tempu, Karlovi se začíná zlepšovat nálada a začíná být hovornější. Už je to opět ten Karel, kterého znám ze včerejška. Opět už si spolu máme o čem povídat.

„Aha, Karel je asi trochu nesmělý a potřeboval asi nějakou inspiraci“, napadlo mě.

Ani jsme se nenadáli a je tu večer. Karel zatím vypil několik piv, které proložil několika panáky a má výbornou náladu. Známky nějaké opilosti na jeho mohutné postavě nejsou téměř znát. A já, ač nerada, začínám pomýšlet na návrat domů.

„Karle, budu muset domů“ oznamuji, když Karel na chvíli ztichnul a rozmýšlí nad dalším tématem našeho rozhovoru. „A také je mi trochu zima, je poznat, že už se blíží podzim“ dodávám. Což je pravda. Sluníčko se už dávno schovalo za mraky a svěží podvečerní větřík a moje sexy tričko moc tepla neposkytuje. Karlovi se posezení asi líbí a snaží se mě přesvědčit o opaku. Dokonce mi nabízí svoje tričko, do kterého bych se mimochodem vlezla asi třikrát, ale nakonec zaplatí a vydáváme se k domovu.

Podvečerní ulice už je téměř liduprázdná. Jdeme téměř beze slov, zabráni každý do svých myšlenek a jen sem tam něco mezi sebou prohodíme. Karel tentokrát moc nemluví, asi si vzal ponaučení ze včerejší večerní cesty. Náhle ucítím, jak mě bere za ruku a moje dlaň se v mžiku téměř celá ztrácí v jeho mohutné a teplé dlani a naše prsty se vzápětí jemně, ale pevně navzájem proplétají. Takto jdeme beze slov další kus cesty a já se cítím moc příjemně. Po chvíli nás míjí na vedlejším chodníku starší manželský pár. Oba si nás letmo změří pohledem a mě v té chvíli napadá myšlenka, která mi vžene úsměv do tváře. Karlova mohutná a vysoká a moje malá a drobná postava, při pohledu na nás to musí určitě vypadat, že jde spíše otec s dcerou než nějací milenci.

Docházíme na začátek naší ulice. Po obou stranách je lemována okrasnými stromy a pod nimi je roztroušeno několik laviček. K jedné z nich na konci ulice docházíme a Karel navrhuje, jestli bychom se nemohli na chvíli posadit. Už je skoro tma, ale protože mě stejně doma čeká hubování mamky za můj další pozdní příchod, s podmínkou „jen na chvíli“, souhlasím.

K naší lavičce téměř nedosahuje osvětlení naší ulice. Ideální místo pro nás. Chvíli tiše sedíme a držíme se jen tak za ruce. A já si vychutnávám příjemnou atmosféru této chvíle. Náhle mě Karel uchopí kolem ramen, skloní hlavu k mojí a začíná mě dlouze a vášnivě líbat. Jeho náhlá reakce mě trochu šokuje, ale vzápětí mě zaplavuje vlna štěstí a já se třesu vzrušením. Ale částečně také zimou, vzhledem k mému lehkému oblečení. Čas se náhle zastavil a oba si plnými doušky vychutnáváme naše první něžnosti, které jsou přerušeny jen chvílemi, kdy oba nabíráme dech k dalším.

Z našeho příjemného večera už je dávno noc, protkaná spoustou polibků a něžných pohlazení. Ale konečná chvíle našeho loučení musela neodvratně přijít. Ještě pár posledních rychlých políbení, a ač neradi, každý se musíme vydat svou cestou domů. Karel na druhý konec města a já, vstříc dalšímu mamčinu hubování za pozdní příchod. Ani se jí nedivím. Určitě má plnou hlavu obav, kde jsem tak dlouho.

Poslední srpnová neděle plná vzrušujících zážitků je nenávratně pryč a já se probouzím do pondělního rána. Do směsice prvních příjemných vzpomínek na včerejšek se ale přikrade i jedna, která mě naráz vrací do reality. Za dva dny nastupuji jako servírka do svého prvního zaměstnání. Chvíli o tom přemítám,ale vzápětí to házím za hlavu. Dva dny jsou ještě dlouhá doba. Líně se protahujíc, moje myšlenky se znovu vrací ke vzrušujícím chvílím předchozích dnů prožitých s Karlem. Ty příjemně zastiňují i noční ostrou výměnu názorů s mojí mamkou, při které opět padala slova, slušně řečeno o lehkých děvách, ostudě rodiny a dalších činnostech žen zabývající se nejstarším řemeslem.

Tímto osudovým setkáním s Karlem se začala otevírat další kapitola mého života.

IV.

Je prvního září, sedm hodin ráno. Odporný zvuk budíku mně zvěstoval, že nejen dětem, ale i mně nastávají povinnosti. Dneškem počínaje, si na svůj krajíc chleba budu vydělávat sama.Však doma od mamky v poslední době slýchávám každou chvíli:“už je načase, aby jsi šla do práce,věčně někde lítáš po zábavách a po výletech, kde na to mám pořád brát!“

Dnes tedy nastal v mém životě významný den. Čeká mě cesta do sousedního Janova. Představa vyřizování papírů a dalších formalit do nové práce, mě dokonale kazí náladu. Koutkem oka zahlédnu za oknem zataženou oblohu. „Nesmím si zapomenout deštník,“ snažím si vštípit do paměti a znechuceně se začínám hrabat z postele.

V kuchyni po mě mamka šlehne pohledem a na pozdrav něco zavrčí. Nemůže mi stále odpustit moje pozdní návraty. Lepší bude počkat, až mámu přejde zlost a opět bude dobře. Po snídani mamku poprosím o peníze a vyrážím na autobus. Představa deseti kilometrů stopem či pěšky do Janova pro mě není moc lákavá.

V Janově, po vyřízení přijímacích formalit na personálním oddělení „Rajky“, jak se říká podniku Restaurace a jídelny, se jdu představit do nové práce. V zástavbě náměstí stojí starý měšťanský dům s mohutným podloubím. Navenek vypadá jako lepší restaurace, uvnitř, bohužel jako obyčejná hospoda. Vedoucí je hezký a příjemný třicátník. Změří si mě zkoumavým okem znalce a při letmém nahlížení do papírů jen utrousí: „aha, tak to jste vy, ta naše nová posila.“Poté se ještě vyptá na pár drobností a už mě vede představit personálu. Starší kuchař a dva mladí číšníci, jen o pár let starší než já.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život za zavřenými dveřmi/ 19 let marnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.