Copyright © 2015 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2016

Original English title: THE BAZAAR OF BAD DREAMS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2016

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-852-3

Autorova poznámka

Některé z těchto povídek už byly publikovány, ale to neznamená, že byly tehdy hotové a že jsou hotové i teď. Dokud spisovatel neodejde do důchodu nebo neumře, jeho dílo hotové není. Vždycky se dá trochu přeleštit nebo v něčem upravit. A přibyla hromádka nových povídek. Ještě něco bys měl vědět, Věrný čtenáři: jsem moc rád, že tu pořád oba jsme. Bezva, ne?

SK

Střílím od boku a ani nemrknu.

AC/DC

Úvod

Přichystal jsem pro tebe pár kousků, Věrný čtenáři. Máš je před sebou, vyložené v měsíčním světle. Ale než se na ty ručně vypracované vzácnosti, které mám na prodej, důkladněji podíváš, trochu si o nich popovídáme, ano? Nebude to trvat dlouho. Tak, posaď se vedle mě. A přisuň se trochu blíž. Já nekoušu.

I když… známe se už hodně dlouho a zřejmě už víš, že to není tak úplně pravda.

Že?

I

Divili byste se – aspoň si tedy myslím, že byste byli překvapení –, kolik lidí se mě ptá, proč ještě píšu povídky. Důvod je docela prostý: jejich psaní mi dělá radost, protože jsem nastavený na to, abych bavil. Hrát na kytaru moc neumím a stepovat už vůbec ne, ale psát umím. Tak to dělám.

Založením jsem romanopisec, to připouštím, a mám obzvláštní zalíbení v dlouhých románech, které umožní jak spisovateli, tak čtenáři ponořit se do příběhu natolik, že se z fikce stává téměř skutečný svět. Když má taková tlustá kniha úspěch, nedojde mezi spisovatelem a čtenářem jen k flirtu – oni spolu uzavřou sňatek. Když dostanu dopis, kde čtenář píše, jak mu bylo líto, když došel na konec Svědectví nebo Dallasu 63, cítím, že se ta kniha podařila.

Je však třeba něco říct o kratším, intenzivnějším prožitku. Může být osvěžující, někdy i šokující, jako valčík s cizincem, kterého už nikdy neuvidíte, nebo polibek ve tmě či krásná kuriozitka vyložená na laciném ubrusu v pouličním bazaru. A je pravda, že když jsou mé povídky uspořádány do sbírky, vždycky si připadám jako pouliční prodavač, ovšem takový, který prodává jen o půlnoci. Rozložím své zboží a zvu čtenáře – to jest vás –, abyste přišli blíž a vybrali si to své. Ale nikdy nezapomenu na řádné upozornění: buďte opatrní, milánkové, protože některé z těch kousků jsou nebezpečné. To jsou ty, v nichž jsou skryty zlé sny, ty, na něž nedokážete přestat myslet, když se spánek ne a ne dostavit a vy se ptáte, proč jsou dveře od skříně pootevřené, když víte naprosto přesně, že jste je zavírali.

II

Lhal bych, kdybych tvrdil, že mi vždy vyhovovala přísná disciplína, která je u kratších literárních útvarů zapotřebí. Povídky vyžadují jistou akrobatickou obratnost a tu získáte, jen když budete do úmoru cvičit. Snadné čtení je výsledkem tvrdého psaní, říkají někteří učitelé, a je to pravda. Chyby, které se v románu dají přehlédnout, v povídce bijí do očí. Přísná kázeň je nezbytností. Spisovatel musí držet na uzdě nutkání pustit se po fascinujících vedlejších cestičkách, a držet se hlavní trasy.

Nikdy nepociťuji omezování svého talentu tak zřetelně, jako když píšu povídky. Potýkal jsem se s pocity neschopnosti a hlubokého strachu, že nedokážu překlenout propast mezi skvělým nápadem a realizováním potenciálu toho nápadu. Srozumitelněji řečeno, konečný produkt mi nikdy nepřipadá tak dobrý jako úžasný nápad, který se mi jednoho dne vynořil z podvědomí společně s nadšenou myšlenkou: Páni! Tohle musím okamžitě napsat!

Ale někdy je výsledek docela dobrý. A jednou za čas je výsledek dokonce lepší než původní představa. Tohle miluju, když se to stane. Skutečným oříškem je s tou zatracenou povídkou konečně začít, a jsem přesvědčený, že právě tohle je důvod, proč se tolik rádoby spisovatelů s výtečnými nápady nikdy nechopí pera nebo nezačnou bušit do klávesnice. Příliš často je to jako snažit se za studeného dne nastartovat auto. Napoprvé motor ani neškytne, jenom kvílí. Ale když to budete zkoušet zas a znova (a nechcípne baterka), motor chytí… protočí se… a pak se hladce rozjede.

Jsou tu povídky, na jejichž počátku byl záblesk inspirace (jedna z nich je Letní bouře), a ty jsem musel napsat okamžitě, i když to znamenalo, že přeruším práci na románu. Pak jsou tu další, jako „Míle 81“, která trpělivě čekala desítky let, než na ni přijde řada. Ale to usilovné soustředění, které je k tvorbě dobré povídky zapotřebí, je vždy stejné. Psaní románů je trochu jako baseball, při kterém hra pokračuje tak dlouho, jak je nutné, i když to znamená dvacet směn. Psaní povídek se podobá spíš basketbalu nebo fotbalu: bojujete nejen s protihráči, ale také s časem.

Pokud jde o psaní beletrie, ať už románů nebo povídek, člověk se neustále učí. Pro finanční úřad jsem sice „profesionální spisovatel“, když podávám daňové přiznání, ale v tvůrčím smyslu jsem stále amatér, který se pořád učí řemeslo. Všichni jsme takoví. Každý den strávený psaním znamená něco se učit a bojovat o to, abychom udělali něco nového. Podvádět není dovoleno. Člověk nemůže svůj talent zvětšit – s tím nic nenaděláte –, ale je možné zabránit tomu, aby chátral. Aspoň já si to rád myslím.

A navíc – pořád to miluju.

III

Takže tady je mé zboží, milý Věrný čtenáři. Dnes večer prodávám od všeho trochu – příšeru, která vypadá jako auto (v duchu Christiny), muže, který vás dokáže zabít tím, že napíše váš nekrolog, čtenáře elektronických knih, který vstupuje do paralelních světů, a oblíbenou stálici, konec lidské rasy. Rád tohle zboží prodávám, když ostatní prodejci dávno odešli domů, ulice jsou pusté a nad kaňony města pluje chladný srpek měsíce. V tu dobu rád zase rozprostřu svoji deku a na ni rozložím své zboží.

Dost řečí. Možná byste už rádi něco koupili, ne? Všechno, co vidíte, je ruční práce, a i když je mi každý z těch kousků milý, rád je prodám, protože jsem je vytvořil speciálně pro vás. Klidně si je pořádně prohlédněte, ale buďte opatrní, prosím.

Ty nejlepší mají zuby.

6. srpna 2014

Když mi bylo devatenáct let a chodil jsem na Mainskou univerzitu, jezdil jsem autem z Orona do malého města Durham, které v mých knihách obvykle vystupuje jako Harlow. Podnikal jsem tuto cestu zhruba každé tři týdny, abych se viděl se svou dívkou… a také s matkou, když už tam budu. Jezdil jsem ve stejšnu Ford ročník 1961: ten jich měl šest, aby jel fest, a ještě tři do foroty (jestli nevíte, o co jde, zeptejte se tatínka). To auto mi přenechal můj bratr David.

Na dálnici I-95 nebyl tehdy velký provoz, a jakmile se začátkem září přehoupl Den práce a letní hosté se vrátili ke svému všednímu pracovnímu životu, na některých dlouhých úsecích jsem potkával jen sem tam auto. Tehdy samozřejmě nebyly žádné mobilní telefony. Když se vám porouchal vůz, měli jste na výběr dvě věci: spravit to sám, anebo počkat, až zastaví nějaký dobrý samaritán a sveze vás do nejbližšího servisu.

Během těch stopadesátimílových cest jsem si vymyslel speciální horor o Míli 85, což byla absolutní pustina mezi Gardinerem a Lewistonem. Došel jsem k přesvědčení, že jestli se můj starý stejšn opravdu podělá, stane se to tam. Přímo jsem ho viděl, jak dřepí v odstavném pruhu, sám a opuštěný. Zastavil by někdo, aby se přesvědčil, jestli se řidiči něco nestalo? Jestli se třeba nesvalil na přední sedadlo, kde umírá na infarkt? Samozřejmě že by někdo zastavil. Dobří samaritáni jsou všude, zvlášť v drsných krajích. Lidé, kteří bydlí v zapadákovech, se o své lidi starají.

Jenže co kdyby byl můj starý stejšn návnada? napadlo mě. Příšerná past na neopatrné kolemjdoucí? Pomyslel jsem si, že by z toho byl dobrý příběh, a taky byl. Nazval jsem ho „Míle 85“. Nikdy jsem ho nepřepisoval, natož publikoval, protože jsem ho ztratil. Tehdy jsem pravidelně mlsal LSD a ztrácel všechno možné. Včetně rozumu, byť krátkodobě.

Teď rychle skočíme o skoro čtyřicet let dopředu. Přestože v jedenadvacátém století je provoz na mainském úseku dálnice I-95 hustší, po Dni práce vždycky výrazně zřídne a rozpočtové škrty donutily stát uzavřít spoustu odpočívadel. Patří k nim i benzínka kombinovaná s Burger Kingem (kde jsem spořádal spoustu whopperů) poblíž výjezdu na Lewiston. Stojí opuštěná a stále smutnější a ošuntělejší a na příjezdové i výjezdové rampě jsou zátarasy se značkou ZÁKAZ VJEZDU. V tuhých zimách se nadělaly na parkovišti boule a prasklinami vyrašil plevel.

Když jsem jednou jel kolem, vzpomněl jsem si na svou starou ztracenou povídku a rozhodl se ji znovu napsat. Jelikož se to opuštěné dálniční odpočívadlo nacházelo o něco jižněji než strašlivá Míle 85, musel jsem změnit název. Ale myslím, že všechno ostatní je skoro stejné. Ta dálniční oáza už je možná pryč – stejně jako starý velký ford, moje dávná přítelkyně a spousta mých starých zlozvyků –, ale příběh zůstává. Patří k mým oblíbeným.

Míle 81

1. Pete Simmons (kolo Huffy, rok výroby 2007)

„Nemůžeš jít s náma,“ řekl starší bratr.

George mluvil potichu, i když ostatní kamarádi – parta dvanáctiletých a třináctiletých kluků ze sousedství, kteří si říkali Drsní jezdci – stáli na konci ulice a čekali na něj. Ne zrovna trpělivě. „Je to moc nebezpečné.“

Pete odpověděl: „Nebojím se.“ Mluvil docela odhodlaně, i když se přece jen trochu bál. George a jeho kamarádi měli namířeno do pískovny za bowlingovou hernou. Tam budou hrát hru, kterou vymyslel Normie Therriault. Normie byl vůdcem Drsných jezdců a ta hra se jmenovala Pekelní paragáni. K okraji vytěžené jámy vedla vyježděná cesta a hra spočívala v tom, že jste po ní jeli na kole plnou rychlostí, při tom ječeli z plných plic „Jezdci vedou!“ a vyletěli ze sedla, jakmile jste přejeli hranu jámy. Obvykle se padalo zhruba ze tří metrů a předpokládaná přistávací plocha byla měkká, ale dřív nebo později někdo dopadne na štěrk místo na písek a nejspíš si zlomí ruku nebo kotník. To věděl i Pete (i když měl pocit, že je to tím lákavější). Pak na to přijdou rodiče a Pekelní paragáni budou mít utrum. Ale prozatím se ta hra – samozřejmě bez přileb – hrála.

George měl však tolik rozumu, aby bratrovi nedovolil s nimi chodit. Měl na Petea dávat pozor, když jsou rodiče v práci. Kdyby si Pete ve štěrkovně rozmlátil svůj huffy, George by vyfasoval nejmíň na týden zaracha. Kdyby si mladší brácha zlomil ruku, byl by z toho měsíc. A kdyby – bůh chraň – to byl místo ruky krk, George by nejspíš zůstal trčet ve svém pokoji, dokud by neodešel na vysokou.

Nemluvě o tom, že měl toho malého hovňouse rád.

„Prostě se poflakuj tady,“ přikázal mu George. „My se za pár hodin vrátíme.“

„A s kým tu asi mám být?“ zeptal se Pete. Byly jarní prázdniny a všichni jeho kamarádi, které by matka nazvala „přiměřeného věku“, byli zřejmě někde jinde. Několik jich odjelo do Disney Worldu v Orlandu, a když si na to Pete vzpomněl, srdce se mu zaplnilo závistí a žárlivostí – odpornou směskou, ale podivně chutnou.

„Prostě buď někde tady,“ řekl George. „Zajdi si do obchodu nebo tak něco.“ Zašátral v kapse a vytáhl pár pomačkaných jednodolarovek. „Tady máš prachy.“

Pete se na ně podíval. „Jéžiš, za to si koupím corvettu. Možná dvě.“

„Hoď sebou, Simmonsi, nebo pojedem bez tebe!“ křikl Normie.

„Už jdu!“ houkl George. Potom potichu řekl Peteovi: „Vezmi si ty peníze a neotravuj.“

Pete si peníze vzal. „Přinesl jsem si i lupu,“ nevzdával se. „Chtěl jsem jim ukázat…“

„Ten dětinský trik všichni viděli už tisíckrát,“ přerušil ho George, ale když uviděl, jak se koutky Peteových úst stáhly dolů, pokusil se tu ránu zmírnit. „A kromě toho se podívej na nebe, troubo. Oheň lupou nezapálíš, když je zataženo. Vydrž tady. Až se vrátím, zahrajeme si na počítači Battleship nebo tak něco.“

„Tak jo, padavko!“ zaječel Normie. „Na sráče se nečeká!“

„Musím jít,“ řekl George. „Buď tak hodný a neudělej nějaký průšvih. Drž se v naší čtvrti.“

„Nejspíš si přerazíš záda a budeš nadosmrti ochrnutý,“ řekl Pete… a pak spěšně plivl mezi vidlicí prstů, aby kletbu zrušil. „Hodně štěstí!“ zavolal za bratrem. „Doskoč nejdál!“

George zamával jednou rukou, jako že slyšel, ale neohlédl se. Stál v pedálech svého kola, starého a velkého schwinnu, který Pete obdivoval, ale jezdit na něm neuměl (jednou to zkusil, a vymázl se hned pár metrů od garáže). Pete se za ním díval, jak zrychluje a uhání po cestě mezi domy na předměstí v Auburnu, aby dohnal své kamarády. Potom osaměl.

Ze sedlové brašny vytáhl zvětšovací sklo a přidržel si ho nad předloktím, ale neobjevil se žádný světelný flíček ani žár. Zachmuřeně se podíval na nízko visící mračna a zase lupu schoval. Byla dobrá, značka Richforth. Dostal ji loni k Vánocům jako pomůcku ke školnímu přírodovědnému projektu s mravenčí farmou.

„Skončí v garáži, kde se na ni bude akorát prášit,“ prorokoval otec, ale i když projekt s mravenčí farmou v únoru skončil (Pete a jeho parťačka Tammy Withamová dostali za jedna), Petea lupa dosud neomrzela. Hlavně moc rád vzadu na dvorku vypaloval díry do kusů papíru.

Dnes však ne. Dnešní odpoledne se před ním prostíralo jako poušť. Mohl jít domů dívat se na televizi, ale táta zamkl všechny zajímavé programy, když zjistil, že George si nahrává Impérium: Mafie v Atlantic City, kde se to hemžilo gangstery ze starých časů a nahými kozami. Podobný zámek se ocitl i v Peteově počítači a on ještě nepřišel na to, jak ho obejít, i když nakonec to zjistí, byla to jen otázka času.

Takže?

„Takže co,“ řekl potichu a začal pomalu šlapat na kole ke konci Murphy Street. „Takže… sakra… co.“

Na hru Pekelní paragáni byl malý, protože to bylo moc nebezpečné. Taková blbost. Hrozně si přál vymyslet něco, čím by Georgeovi a Normiemu a všem Jezdcům ukázal, že i malí kluci dokážou čelit nebez –

A v tu chvíli dostal nápad, prostě jen tak. Mohl by prozkoumat to opuštěné odpočívadlo u silnice. Podle Petea o něm Paragáni nevěděli, protože jemu samému o něm pověděl kluk jeho věku, Craig Gagnon. Říkal, že tam loni na podzim byl s několika dalšími desetiletými kluky. Samozřejmě že si to celé mohl vymyslet, ale Pete neměl ten pocit. Craig o tom vyprávěl velice podrobně a nepatřil k těm, kdo si umějí dobře vymýšlet. Vlastně patřil k těm tupějším.

Pete, s cílem před sebou, začal šlapat rychleji. Na konci Murphy Street to střihl vlevo na Hyacinth Street. Na chodníku nikdo nebyl a ani auta tu nejezdila. Od Rossignolových uslyšel kňučení vysavače, ale jinak se zdálo, že všichni spí nebo jsou mrtví. Pete soudil, že jsou nejspíš v práci, jako jeho rodiče.

Vzal to doprava na Rosewood Terrace a minul žlutou značku s nápisem SLEPÁ ULICE. Stálo tu jen tucet domů. Na konci ulice byl drátěný plot. Za ním houština křoví a přerostlých náletových stromů. Když se Pete přiblížil k plotu (a k totálně zbytečné ceduli, která na něm visela a hlásala NEPRŮJEZDNÁ ULICE), přestal šlapat a zastavil.

Chápal – matně –, že i když považuje George a ty jeho Jezdce za Velké kluky (za něž se Jezdci rozhodně považovali), ve skutečnosti to žádní Velcí kluci nejsou. Opravdoví Velcí kluci byli mladí grázlové, kteří už měli řidičák a holku. Opravdoví Velcí kluci chodili na střední. Rádi pili, hulili trávu, poslouchali heavy metal nebo hip-hop a věčně se ocucávali se svýma holkama.

Takže opuštěné odpočívadlo.

Pete sesedl ze svého huffyho a rozhlédl se, jestli ho někdo nepozoruje. Nikdo tam nebyl. Dokonce ani otravná dvojčata Crosskillových, která ráda skákala přes švihadlo (v tandemu) po celé čtvrti, pokud zrovna netrčela ve škole, nebyla nikde v dohledu. Což byl podle Peteova názoru zázrak.

Odněkud zblízka Pete slyšel neustálé vhúš vhúš vhúš aut, projíždějících po dálnici I-95 na jih do Portlandu nebo na sever do Augusty.

I kdyby Craig nekecal, nejspíš je ten plot už spravený, pomyslel si Pete. Takhle dneska dopadá všechno.

Ale když se naklonil blíž, viděl, že i když plot vypadá celý, ve skutečnosti to tak není. Někdo (nejspíš nějaký Velký kluk, který se už dávno připojil k řadám nudných Mladých dospělých) prostřihl řadu drátěných ok zdola až nahoru. Pete se znovu rozhlédl, pak zahákl prsty do kovových kosočtverců a zatlačil. Očekával odpor, ale žádný nenastal. Proříznutý plot se rozevřel jako brána před farmou. Takže ti Fakt velcí kluci sem chodili. Paráda.

Dávalo to smysl, vzato kolem a kolem. Sice měli řidičák, ale vjezd a výjezd na odpočívadlo Míle 81 teď byly zablokované velkými oranžovými sloupky, jaké používají opraváři silnic. Popraskaným asfaltem na prázdném parkovišti prorůstala tráva. Pete to viděl na vlastní oči už tisíckrát, protože jeho školní autobus, na který nasedal v Laurewoodu, projížděl po I-95 kolem tří odboček, než Pete vystoupil v Sabattus Street, kde stála Auburnská základní škola č. 3, přezdívaná Alcatraz.

Pamatoval doby, kdy bylo odpočívadlo ještě otevřené. Byla tam benzínka, Burger King, jogurtárna TCBY a restaurace Sbarro. Pak to tam zavřeli. Peteův táta říkal, že je na dálnici příliš mnoho odpočívadel a že stát si nemůže dovolit udržovat je všechna v provozu.

Pete provedl kolo dírou v plotě a pak provizorní bránu pečlivě zatlačil zpátky, až se kosočtvercová oka spojila a plot zase vypadal neporušený. Zamířil ke stěně křovin a dával při tom pozor, aby pneumatiky huffyho nepřejely přes žádné rozbité sklo (byly ho na této straně plotu spousty). Začal hledat něco, o čem věděl, že to tu určitě je, ten proříznutý plot to prozradil.

A opravdu to tam bylo, vyznačkované típnutými vajgly a několika vyhozenými láhvemi od piva a limonády: chodníček mířící hlouběji do houštin. Pete, který kolo stále vedl, se po něm pustil. Vysoké křoví ho pohltilo. Rosewood Terrace za ním dřímalo v dalším podmračeném jarním dnu.

Vypadalo to, jako by tam Pete Simmons nikdy ani nebyl.

Chodníček od drátěného plotu k odpočívadlu Míle 81 byl podle Peteova odhadu asi půl míle dlouhý a byl posetý směrovkami Velkých Kluků: válelo se tu půl tuctu malých hnědých lahviček (u dvou stále ještě byly kokainové lžičky ulepené od soplu), prázdné sáčky od pamlsků, kalhotky lemované krajkou zavěšené na trnitém keři (Peteovi připadaly, že už tam nějakou dobu visí, možná padesát let) a také – jackpot! – poloprázdná láhev vodky Popov se stále zašroubovaným uzávěrem. Pete nad ní chvíli dumal a pak ji zastrčil do sedlové brašny ke zvětšovacímu sklu, nejnovějšímu vydání Zámku a klíče a svačinovému sáčku s několika slepovanými sušenkami Oreos s dvojitou náplní.

Protlačil kolo přes líný potůček, a bingo-bongo, vynořil se za odpočívadlem. Byl tam další drátěný plot, ale i tady byl proříznutý, a Pete se jím hned protáhl. Stezka pokračovala vysokou trávou až na parkoviště vzadu. Tam nejspíš kdysi zajížděly dodávky se zbožím pro restaurace, usoudil Pete. Těsně u budovy uviděl na asfaltu tmavší obdélníky, tam stávaly popelnice. Pete sklopil na huffym stojánek a na jednom tom obdélníku zaparkoval.

Srdce mu bušilo při pomyšlení, co se teď stane. Vloupání a nedovolené vniknutí, brouku. Za to by tě mohli zavřít. Ale bude to vloupání a nedovolení vniknutí, i když najde otevřené dveře nebo uvolněné prkno, jimiž jsou zatlučená okna? Domyslel si, že to stále bude vniknutí, ale znamenalo to samo o sobě zločin?

V hloubi duše věděl, že ano, ale předpokládal, že když se nebude vloupávat, do vězení by ho neposlali. A vůbec, copak sem nepřišel něco riskovat? Aby se měl později čím chlubit před Normiem a Georgem a ostatními Drsnými jezdci?

Jasně, bál se, ale aspoň se už nenudil.

Zkusil dveře s vybledlým nápisem POUZE PRO ZAMĚSTNANCE a zjistil, že jsou nejen zamčené, ale důkladně zamčené – ani se nehnuly. Vedle nich byla dvě okna, ale už od pohledu poznal, že jsou pevně zabedněná. Pak si vzpomněl na ten drátěný plot, který vypadal celý, ale nebyl, a opřel se do prken. Nic. Svým způsobem se mu ulevilo. Mohl by to čestně odpískat, pokud by chtěl.

Jenže… Fakt velcí kluci dovnitř určitě chodili. O tom byl přesvědčený. Tak jak to dělali? Šli zepředu? Kde na ně bylo z dálnice krásně vidět? Možná ano, pokud sem chodili v noci, ale Pete neměl v úmyslu to zkoušet za bílého dne. Když každý projíždějící řidič s mobilem mohl vytočit policii a říct: „Napadlo mě, že byste rádi věděli, že na odpočívadle Míle 81 se poflakuje nějaký malý kluk. Tam, kde býval Burger King, víte?“

Radši bych si zlomil ruku jako Pekelný paragán, než abych musel volat našim od polišů v Gray State. Radši bych si zlámal obě ruce a skřípl si pinďu do zipu v džínách.

No, to snad přece jen ne.

Pomalu zamířil k nakládací rampě a tam, zas: jackpot. Na začátku betonového ostrůvku ležely desítky rozšlápnutých cigaretových špačků plus několik dalších maličkých hnědých laviček, obklopujících svého krále: tmavě hnědou lahvičku pseudoefedrinového NyQuilu. Rampa, ke které couvaly velké dodávky, aby vyložily zboží, byla pro Petea ve výši očí, ale beton se drolil a poskytoval spoustu škvír, o které mohl obratný kluk opřít špičky svých kotníčkových kecek Chuck Taylor. Pete zvedl ruce nad hlavu, zahákl prsty do děr v betonové rampě… a zbytek je historie, jak se říká.

Na rampě byl vybledlý červený nápis, který tam kdosi nasprejoval: EDWARD LITTLE VÁLÍ, RED EDDIES VEDOU. To není pravda, pomyslel si Pete. Vedou Drsní jezdci. Pak se ze svého momentálního bidýlka rozhlédl kolem, zašklebil se a řekl: „Vlastně vedu já.“ A jak tak stál nad prázdným parkovištěm za motorestem, měl pocit, že to tak je. Aspoň v této chvíli.

Slezl dolů – jen aby se ujistil, že to není problém – a pak si vzpomněl na věci v sedlové brašně. Zásoby pro případ, že se tu rozhodne strávit odpoledne různými výzkumy a tak. Přemýšlel, co si má vzít, pak se rozhodl sedlovou brašnu odepnout a vzít si všechno. Dokonce i zvětšovací sklo se může hodit. V hlavě se mu začala rýsovat neurčitá představa: mladičký detektiv objeví v opuštěném motorestu oběť vraždy a vyřeší ten případ dřív, než policie vůbec zjistí, že se stal nějaký zločin. V duchu se viděl, jak vysvětluje užaslým Jezdcům, že to bylo vlastně docela snadné. Elementární, mí drazí debilové.

Samozřejmě to byla blbost, ale bylo zábavné si to představovat.

Zdvihl brašnu, položil ji na nákladní rampu (byl při tom obzvlášť opatrný ohledně poloplné láhve s vodkou) a pak vylezl nahoru za ní. Vrata z vlnitého plechu, vedoucí dovnitř, byla aspoň čtyři metry vysoká a dole zajištěná ne jedním, ale dvěma obrovitými visacími zámky, nicméně hned vedle byly ve vratech vsazeny dveře lidského rozměru. Peter vzal za kouli na dveřích. Neotočila se a dveře lidského rozměru se neotevřely, když za ně tahal a tlačil, ale trochu povolily. Vlastně docela dost. Podíval se dolů a uviděl dřevěný klínek, který byl vmáčknutý pod dolní hranu dveří. To teda bylo super zajištění, panečku. Na druhou stranu, co se dalo čekat od kluků, kteří byli sjetí koksem a sirupem proti kašli?

Pete klínek vytáhl, a když vzal za dveře tentokrát, s vrznutím se otevřely.

Velká okna vpředu bývalého Burger Kingu byla zakrytá drátěným pletivem a ne prkny, takže Pete bez potíží viděl, co tu bylo k vidění. Všechny jídelní stolky a boxy z restaurační části zmizely, po kuchyni zbyla jen tmavá díra s několika dráty trčícími ze zdí a několik jich viselo i ze stropního obložení, ale nedalo se říct, že tu nezůstal žádný nábytek.

Uprostřed, mezi skládacími židličkami, byly k sobě přistrčené dva staré lehké stolky. Na této zdvojené ploše stálo půl tuctu špinavých plechových popelníků, několik balíčků umaštěných karet značky Bicycle a stojan na pokerové žetony. Stěny zdobilo dvacet nebo třicet plakátků z časopisů. Ty si Pete prohlédl s velkým zájmem. Kundy už znal, zahlédl jich víc než pár na HBO a CinemaSpank (než se rodiče poučili a prémiové kanály kabelovky zablokovali), ale tyhle kundy byly oholené. Pete netušil, proč to má být taková bomba – jemu připadaly dost oblemcané –, ale usoudil, že tenhle program ocení líp, až bude starší. Kromě toho mu to vynahradily nahé kozy. Nahý kozy byly kurva skvělý.

V rohu byly tři špinavé matrace sražené k sobě stejně jako ty stolky, ale Pete už byl dost velký na to, aby věděl, že tady se poker nehrál.

„Ukaž mi kundu!“ poručil jedné z dívek z Hustleru na zdi a zahihňal se. Pak řekl: „Ukaž mi oholenou kundu!“ a rozřehtal se. Trochu litoval, že tu není Craig Gagnon, i když Craig byl blbec. Mohli se chechtat oholeným kundám společně.

Začal se procházet kolem a pořád vyfrkával bublinky smíchu. V motorestu bylo vlhko, ale ne vyloženě zima. Nejhorší byl ten smrad, směska cigaretového a marihuanového kouře, zvětralého chlastu a plísně porůstající zdi. Pete měl dojem, že cítí i shnilé maso. Nejspíš ze sendvičů koupených u Rosselliho nebo v Subwayi.

Na zdi vedle pultu, kde si lidé kdysi objednávali obří burgery, objevil Pete další plakát. Na tomhle byl Justin Bieber, Beebovi tu mohlo být tak šestnáct. Měl začerněné zuby a někdo mu přilípl na tvář samolepku s náckovským tetováním. Z Beebovy zježené čupřiny se nořily červeně namalované čertovské rohy. Z obličeje mu trčely šipky. Na zdi nad plakátem bylo fixem napsáno HUBA 15 BODŮ, NOS 25 BODŮ, OČI 30 KAŽDÝ ZVLÁŠŤ.

Pete šipky vytáhl a vracel se přes velkou prázdnou místnost, až narazil na černou značku na podlaze. Bylo tam napsáno BEEBEROVA LAJNA. Pete se za ni postavil a desetkrát nebo dvanáctkrát si těmi šesti šipkami hodil. Při posledním pokusu získal sto dvacet pět bodů. Podle něj to bylo docela slušné. Představoval si, jak mu George a Normie Therriault tleskají.

Přešel k oknu zakrytému pletivem a zahleděl se ven na prázdné betonové ostrůvky, na kterých stávaly benzínové stojany, a na projíždějící auta za nimi. Bylo jich málo, těch aut. Pete usoudil, že až přijde léto, znovu bude dálnice plná aut turistů a lidí přijíždějících na dovolenou, leda že by měl táta pravdu a cena benzínu se vyšplhá na sedm babek za galon a všichni radši zůstanou doma.

Co teď? Už hrál šipky, už si prohlédl dost oholených pipin, aby mu to vydrželo… no, možná ne do konce života, ale pár měsíců určitě, žádná vražda k řešení tu nebyla, takže co teď?

Vodka, rozhodl se. Ta přijde na řadu jako další. Párkrát si ucucne, jenom aby si dokázal, že to opravdu udělal a aby působil věrohodně, což bylo životně důležité, až se bude klukům chlubit. Pak si nejspíš sbalí saky paky a vrátí se do Murphy Street. Udělá, co bude moct, aby jeho dobrodružství vypadalo zajímavé – dokonce napínavé –, ale popravdě řečeno, tady ta špeluňka nebyla ani jedno z toho. Bylo to jenom místo, kam si Fakt velcí kluci chodili zahrát karty a muchlovat se s holkama a nezmoknout při tom, když pršelo.

Ale chlast… to už bylo něco.

Odnesl si sedlovou brašnu k matraci a posadil se (dával při tom pozor, aby se vyhnul flekům, kterých tu byla spousta). Vytáhl láhev vodky a s jakýmsi pochmurným zaujetím si ji prohlížel. V necelých jedenácti letech ještě nijak zvlášť netoužil zkoušet radosti dospěláků. Loni se zmocnil jedné otcovy cigarety a za večerkou ji vykouřil. Tedy, vykouřil jenom půlku. Pak se zlomil v pase a vyhodil si oběd mezi tenisky. Toho dne získal zajímavý, ale nijak zvlášť cenný poznatek: fazole s párkem nevypadají nijak skvěle, když si je strkáte do pusy, ale aspoň dobře chutnají. Když se vracejí ven, vypadají odporně a chutnají ještě hůř.

Okamžitá a důrazná reakce jeho těla mu napověděla, že s alkoholem to nebude o nic lepší, pravděpodobně horší. Ale jestli se aspoň trochu nenapije, tak všechny chlubivé řeči budou lež. A jeho bratr George měl na lži čich, aspoň pokud šlo o Petea.

Nejspíš budu zase zvracet, pomyslel si, a pak řekl: „Dobrá zpráva je, že tady v té žumpě nebudu první.“

To ho znovu rozesmálo. Stále se usmíval, když odšrouboval víčko a přidržel si hrdlo láhve u nosu. Něco ucítil, ale nijak zvlášť. Možná to byla voda místo vodky, a ten pach byl jenom ze zbytku. Zvedl hrdlo láhve k ústům a trochu doufal, že je to pravda, ale zároveň trochu doufal, že to pravda není. Nic moc neočekával a rozhodně se nechtěl opít a třeba si zlámat vaz, až se bude pokoušet slézt dolů z té nákladní rampy, ale byl zvědavý. Jeho rodiče tohle pili strašně rádi.

„Kdo to vymyslel, jde první,“ řekl úplně bezdůvodně, a trochu usrkl.

Nebyla to voda, to bylo jisté. Chutnalo to jako pálivý, řídký petrolej. Polkl, hlavně překvapením. Vodka mu protekla jako horká láva hrdlem a pak v žaludku explodovala.

„Ježíííšimarjá!“ vyjekl Pete.

Do očí mu vhrkly slzy. Podržel láhev v natažené paži před sebou, jako by ho uštkla. Ale žár v břiše už polevoval a Pete se cítil docela dobře. Ne opilý a ani mu nebylo na zvracení. Zkusil další malý doušek, když už věděl, co má čekat. Pálení v puse… pálení v krku… a potom, bum v žaludku. Vlastně to bylo docela bezva.

Začaly ho lechtat paže a dlaně. Možná i krk. Nebylo to mravenčení, jako když si přesedíte nohu, ale spíš jako by se něco probouzelo.

Pete znovu zvedl láhev ke rtům, ale pak ji spustil. Mohly ho potkat horší věci než pád z nákladové rampy nebo že se cestou domů vybourá na kole (letmo zauvažoval, jestli můžou člověka zavřít za řízení kola v opilosti, a usoudil, že ano). Dát si pár loků vodky, aby se tím mohl chlubit, byla jedna věc, ale kdyby toho vypil tolik, že by se opil, matka a otec by to po návratu domů poznali. Stačil by jim jediný pohled. Snažit se chovat jako střízlivý by nepomohlo. Pili, jejich přátelé pili a někdy pili až moc. Poznali by ty známky.

Taky bylo nutno vzít v úvahu obávanou KOCOVINU. Pete a George často v sobotu a neděli ráno vídali mámu a tátu, jak se plouží po domě s rudýma očima a bledou tváří. Brali si vitamínové pilulky, nařizovali synům, aby ztlumili televizi, a hudba byla striktně verboten. KOCOVINA vypadala jako absolutní protiklad legrace.

Ale stejně, ještě jedno usrknutí by nemuselo škodit.

Pete polkl trochu větší doušek a vykřikl: „Zuuum, odstartovali jsme!“ To ho rozesmálo. Trochu se mu točila hlava, ale byl to nesmírně příjemný pocit. Kouření nechápal. Pití ano.

Vstal, trochu se zapotácel, udržel rovnováhu a znovu se zasmál. „Skákejte si do té zasrané pískovny, jak chcete, srabaři,“ pronesl do prázdné restaurace. „Já jsem zasranej ochlasta, a zasranej ochlasta je lepší.“ Tohle bylo hodně legrační a strašně se tomu smál.

Fakticky jsem ochlasta? Už po třech locích?

To si nemyslel, ale určitě měl špičku. Takže víc už ne. Stačilo. „Pijte zodpovědně,“ pověděl prázdné restauraci a zasmál se.

Ještě chvíli se tu bude potloukat a počká, až to z něj vyprchá. Hodinka by měla stačit, možná dvě. Řekněme do tří. Neměl náramkové hodinky, ale pozná, až budou tři, podle zvonění v kostele u sv. Josefa, který byl jenom míli daleko. Pak odejde, nejdřív schová vodku (pro další případné výzkumy) a pod dveře zastrčí ten dřevěný klín. Až se vrátí do jejich ulice, ze všeho nejdřív se zastaví ve večerce, kde si koupí pár těch opravdu silných libavkových žvýkaček, aby mu dech nebyl cítit alkoholem. Slyšel kluky říkat, že rodičům se má krást z domácího baru právě vodka, protože není vůbec cítit, ale Pete byl teď chytřejší dítě než před hodinou.

„Kromě toho,“ pronesl do vyprázdněné restaurace nabádavým tónem, „vsadím se, že mám červené oči, přesně jako táta, dyš si dá mooc mantini.“ Odmlčel se. Neřekl to úplně dobře, ale na to se vykašle.

Posbíral šipky, vrátil se na Beeberovu lajnu a zaházel si. Všemi šipkami Justina minul, až na jednu, a to mu připadalo úplně nejvíc k popukání. Napadlo ho, jestlipak by Beeb mohl mít hit s názvem „Moje holka si holí kundu“, a to mu připadalo tak legrační, že se chechtal, až se musel předklonit a opřít se rukama o kolena.

Když záchvat smíchu pominul, otřel si dvě nudle visící z nosu, otřepl je na podlahu (tohle je hodnocení vaší restaurace, sorry, Burger Kingu, pomyslel si), a pak se dovlekl zpátky na Beeberovu lajnu. Podruhé měl ještě větší smůlu. Ne že by viděl dvojitě nebo něco takového, ale prostě nedokázal Beeba trefit.

Taky mu přece jenom bylo trochu blbě. Ne moc, ale byl rád, že si nedal čtvrtého loka. „To bych hodil šavli,“ řekl. Zasmál se a pak si dunivě odříhl, až ho začalo pálit v krku. Blik. Nechal šipky tam, kde byly, a vrátil se k matracím. Napadlo ho, že se zvětšovacím sklem podívá, jestli po nich nelezou nějaké opravdu malé breberky, ale rozhodl se, že to nechce vědět. Přemýšlel, že sní pár oreosek, ale bál se, co by mu mohly provést se žaludkem. Přece jenom se mu trochu houpal, přiznejme si to.

Lehl si a založil si ruce za hlavou. Slyšel, že když se opravdu opijete, všechno se s vámi začne točit. Jemu se nic takového nedělo, takže usoudil, že má jenom malou špičku, ale neškodilo by si zdřímnout.

„Ale ne na moc dlouho.“

Ne, ne na moc dlouho. Moc dlouho, to by bylo špatné. Jestli nebude doma, až se rodiče vrátí, a jestli ho nikde nenajdou, bude mít průšvih. A George nejspíš taky, protože šel ven bez něj. Otázka zněla, jestli se dokáže probudit, až se rozezní zvony u sv. Josefa?

Pete si v těch posledních několika vteřinách při vědomí uvědomil, že v to prostě bude muset doufat. Protože už usínal.

Zavřel oči.

A v té opuštěné restauraci usnul.

Venku, v pruhu dálnice I-95 směřujícím na jih, se objevil stejšn neurčité značky a roku výroby. Šinul se hodně pod přikázanou minimální rychlostí. Rychle uhánějící tirák, který se za ním objevil, prudce odbočil do rychlého pruhu a při tom troubil na houkačku.

Stejšn, který jel už skoro setrvačností, sjel do odbočovacího pruhu k motorestu a nevšímal si velké značky ZAVŘENO MIMO PROVOZ NEJBLIŽŠÍ BENZÍNOVÁ STANICE A OBČERSTVENÍ 27 MIL. Vrazil do čtyř oranžových sloupků, jejichž řada blokovala vjezd, ty se odkutálely a zastavily se asi sedmdesát metrů od opuštěné budovy restaurace. Dveře u řidiče se otevřely, ale nikdo nevystoupil. Neozvaly se ani varovné signály povykující hej, blboune, máš otevřené dveře. Prostě zůstaly v tichosti pootevřené.

Kdyby Pete Simmons nechrněl a díval se, řidiče by nezahlédl. Stejšn byl pocákaný blátem a čelní sklo od něj bylo celé umazané. Což bylo divné, protože na severu Nové Anglie nepršelo víc než týden a dálnice byla dokonale suchá.

Auto stálo kousek od příjezdové rampy, pod zamračeným dubnovým nebem. Sloupky, které povalilo, se zastavily. Dvířka u řidiče zůstala pootevřená.

2. Doug Clayton (Prius, rok výroby 2009)

Doug Clayton byl pojišťovák z Bangoru a mířil do Portlandu, kde měl rezervaci v hotelu Sheraton. Očekával, že tam bude nejpozději ve dvě. Tím pádem mu zbyde spousta času na odpolední zdřímnutí (luxus, který si mohl dovolit málokdy), než si zajde někam na Congress Street na večeři. Zítra se dostaví do Portlandského konferenčního centra svěží a včas, vyzvedne si jmenovku a připojí se ke čtyřem stovkám dalších agentů na konferenci s názvem Požár, bouře a záplavy: Pojištění proti pohromám v jedenadvacátém století. Když Doug míjel značku Míle 82, blížil se ke své vlastní pohromě, ale takového druhu, jaký se na portlandské konferenci nebude probírat.

Kufr a aktovku měl na zadním sedadle. Na sedadle spolujezdce ležela bible (ve verzi krále Jakuba, Doug by jinou ani neměl). Doug byl jeden ze čtyř laických kazatelů v Církvi Svatého Spasitele, a když byla s kázáním řada na něm, rád mluvil o své bibli jako o „nejlepší pojišťovací příručce“.

Doug přijal Ježíše Krista za svého osobního spasitele po deseti letech pití, se kterým začal před dvacítkou a skončil před třicítkou. Tento desetiletý mejdan završil bouračkou v autě a třiceti dny v okresním vězení v Penobscotu. První noc v té smradlavé cele velikosti rakve padl na kolena a od té doby si klekal každý večer.

„Pomoz mi, abych byl lepší,“ modlil se tehdy poprvé, a od té doby pokaždé. Byla to jednoduchá modlitba, která byla vyslyšena poprvé dvojnásobně, pak desetinásobně, pak stonásobně. Doug si myslel, že za dalších pár let to bude tisícinásobek. A co na tom bylo nejlepší? Na konci čekalo nebe.

Jeho bible byla hodně ohmataná, protože si v ní četl každý den. Miloval všechny příběhy, ale ten, který měl nejradši – o kterém nejčastěji rozjímal –, bylo podobenství o milosrdném Samaritánovi. Už několikrát kázal o této pasáži z Evangelia podle Lukáše a farníci v kostele u Spasitele se pak vždycky rozplývali chválou, bůh jim žehnej.

Doug soudil, že je to tím, že je ten příběh pro něj tak osobní. Kněz minul oloupeného a zbitého poutníka ležícího u cesty, a stejně tak levita. A kdo jde pak kolem? Nerudný Samaritán nenávidící Židy. Ale právě on zraněnému pomůže, bez ohledu na nerudnost a nenávist vůči Židům. Očistí poutníkovi rány a odřeniny a ováže je. Posadí poutníka na svého osla a zajistí mu ubytování v nejbližším hostinci.

„Takže kdo z těch tří, myslíš, byl bližním tomu, který upadl mezi lupiče?“ ptá se Ježíš mladého úspěšného zákoníka, který chtěl vědět, jaké jsou požadavky pro podíl na věčném životě. A ten mladý sekáč, ale ne hlupák, odpoví: „Ten, který mu prokázal milosrdenství.“

Pokud se Doug Clayton něčeho hrozil, pak toho, že by byl jako ten levita v bibli. Že by odmítl pomoci tam, kde byla pomoc potřeba, a přešel na druhý chodník. Takže když uviděl zablácený stejšn zaparkovaný kousek od silnice na odbočce k opuštěnému odpočívadlu – před ním povalené oranžové sloupky, dvířka u řidiče pootevřená –, zaváhal jen na okamžik, než vyhodil blinkr a zajel tam.

Zaparkoval hned za vozem, zapnul výstražné blinkry a chystal se vystoupit. Pak si všiml, že to vypadá, jako by vzadu na stejšnu nebyla žádná poznávací značka… i když přes vrstvu bahna bylo těžké to poznat. Doug vytáhl ze středové konzule priusu mobil a ujistil se, že je zapnutý. Být milosrdný Samaritán byla jedna věc; blížit se k neoznačené otřískané káře bez dávky opatrnosti, to by bylo prostě hloupé.

Vykročil k vozu a v levé ruce volně svíral telefon. Ne, žádná poznávací značka, v tom měl pravdu. Zkusil nahlédnout dovnitř zadním oknem, a nic neviděl. Bylo strašně zablácené. Došel ke dveřím u místa řidiče, pak se zastavil, zadíval se na auto jako celek a zamračil se. Byl to ford, nebo chevrolet? Zpropadeně, nemohl to poznat a to bylo divné, protože za svou kariéru pojistil určitě tisíce stejšnů.

Zakázková výroba? zeptal se v duchu. No, možná… ale kdo by se namáhal upravovat na zakázku stejšn na něco tak obyčejného?

„Haló, zdravím! Nestalo se vám něco?“

Došel ke dveřím, a aniž si to uvědomil, sevřel mobil trochu pevněji. Najednou si vzpomněl na jeden film, který ho kdysi jako malého kluka příšerně vyděsil, bylo to něco o strašidelném domě. Parta puberťáků se blížila ke starému opuštěnému domu, a když si jeden všiml, že dveře jsou pootevřené, řekl kamarádům: „Hele, je otevřeno!“ Člověk by na ně nejradši zařval, ať tam nechodí, ale oni tam samozřejmě vlezli.

To je hloupost. Jestli v tom autě někdo je, mohl by být zraněný.

Samozřejmě že ten chlapík mohl odejít k restauraci, třeba hledal telefonní automat, ale pokud byl opravdu zraněný…

„Haló?“

Doug natáhl ruku ke klice dveří, ale pak si to rozmyslel a naklonil se, aby škvírou nakoukl dovnitř. To, co uviděl, ho vyděsilo. Celé sedadlo bylo pokryté vrstvou bahna, stejně jako přístrojová deska a volant. Tmavý sliz odkapával ze staromódních knoflíků na rádiu, a na volantu byly otisky, které nevypadaly zrovna na to, že je zanechaly ruce. Byly strašně velké, to za prvé, a hlavně ty otisky po prstech byly tenké jako tužky.

„Je někdo uvnitř?“ Přehodil si mobil do pravé ruky a levačkou chytil dveře, aby je rozevřel dokořán a mohl se tak podívat na zadní sedadlo. „Stalo se někomu…“

Měl okamžik, aby zaznamenal odporný puch, a pak mu levá ruka vybuchla bolestí tak strašnou, že mu připadalo, jako by mu proskočila celým tělem, kde po sobě zanechávala ohnivé cestičky a plnila mu dutiny agonií. Doug nevykřikl, nemohl. Hrdlo se mu stáhlo prudkým šokem. Podíval se dolů a uviděl, že madlo dveří vypadá, jako by mu probodlo dlaň.

Prsty sotva viděl. Zůstaly z nich jenom pahýly, které končily těsně pod posledními klouby, kde začínal hřbet ruky. Zbytek ty dveře jaksi spolkly. Zatímco na to Doug zíral, praskl mu prsteník. Snubní prsten upadl a cinkl o dlažbu.

Něco cítil, ach pane bože a Ježíši Kriste, něco jako zuby. Kousaly. To auto mu požíralo ruku.

Doug se pokusil odtáhnout. Vystříkla krev, trocha jí dopadla na zablácené dveře, trocha mu šplíchla na kalhoty. Kapky, které dopadly na dveře, okamžitě zmizely za doprovodu tichého zvuku: srrk. Na okamžik se skoro vyprostil. Viděl lesklé kosti prstů, z nichž bylo strženo maso, a před očima mu prolétl přízračný obrázek, jak si sám pochutnává na kuřecím křidýlku z KFC. Ober ho pořádně, než ho odložíš, říkávala matka, nejlepší maso je až na kosti.

Pak to s ním škublo znovu vpřed. Dvířka u řidiče se pohostinně otevřela: Zdravím, Dougu, čekal jsem na tebe, nasedni si. Hlavou narazil na horní hranu dveří a v tu chvíli měl pocit, že se chladná rýha na jeho čele rozpálila, protože ta hrana mu projela kůží. Ještě jednou se pokusil uniknout, upustil mobil a vzepřel se o zadní okno. Jenže okno povolilo, místo aby vydrželo, a pak mu spolklo ruku. Doug stočil pohled a uviděl, že to, co vypadalo jako sklo, se teď čeří jako jezírko ve větru. A proč se čeřilo? Protože žvýkalo. Protože polykalo.

Tohle mám za to, že jsem milosrdný sa –

Potom mu hrana dveří u řidiče prořízla lebku a hladce vklouzla do mozku pod ní. Doug Clayton uslyšel hlasité řinčivé PRASK, jako když v rozpáleném ohništi rupne borový suk. Pak na něj padla temnota.

Řidič dodávky mířící na jih se ohlédl a uviděl malé zelené auto s blikajícími světly postavené za zabahněným stejšnem. Nějaký muž – ten zřejmě patřil k tomu malému zeleném autu – se nakláněl ke dveřím stejšnu a asi mluvil s řidičem. Porucha, pomyslel si řidič dodávky a zaměřil pozornost znovu na silnici. On žádný milosrdný samaritán není.

Doug Clayton vletěl dovnitř, jako by ho za košili chytily čísi ruce a vtáhly ho k sobě – ty ruce s velkými dlaněmi a prsty tenkými jako tužka. Stejšn ztratil tvar a svraštil se, jako když ústa ochutnávají něco mimořádně kyselého… nebo mimořádně sladkého. Zevnitř se ozvala řada nejrůznějších křupnutí – jako když člověk dusá v těžkých botách po suchých větvích. Auto zůstalo svrasklé asi deset vteřin a vypadalo spíš jako hrbolatá zaťatá pěst než jako vůz. Potom se ozvalo puk, jako když tenisová raketa prudce odpálí míček, a auto se vyboulilo zpět do podoby stejšnu.

Slunce krátce vykouklo mezi mraky, zablýsklo se na upuštěném mobilu a nakrátko rozpálilo ohnivý kroužek světla na Dougově snubním prstenu. Pak se znovu zanořilo za mrakovou pokrývku.

Prius za stejšnem dál blikal všemi čtyřmi blinkry. Vydávaly tichý zvuk jako hodiny: Tik… tik… tik…

Kolem projelo několik aut, ale moc jich nebylo. Ve dvou pracovních týdnech kolem Velikonoc je na státních dálnicích nejmenší provoz, a odpoledne je druhou nejklidnější denní dobou. Méně aut jezdí už jen mezi půlnocí a pátou ranní.

Tik… tik… tik.

Pete Simmons v opuštěné restauraci stále spal.

3. Julianne Vernonová (Dodge Ram, rok výroby 2005)

Julie Vernonová nepotřebovala žádnou bibli, aby uměla být milosrdnou samaritánkou. Vyrostla v malém městě Readfieldu ve státě Maine (počet obyvatel 2400), kde pomoc bližnímu byla životním stylem, a cizinci byli také bližní. Nikdo jí to neříkal tolika slovy. Naučila se to od matky, otce a starších bratrů. Moc o takových věcech nemluvili, ale učení vlastním příkladem je vždy nejmocnější výuková metoda. Když jste viděli chlapa ležícího u cesty, nezáleželo na tom, jestli je to Samaritán nebo Marťan. Zastavili jste se, abyste mu pomohli.

Nikdy si ani nedělala zvláštní starosti s tím, jestli ji oloupí, znásilní nebo zavraždí někdo, kdo jenom předstírá, že potřebuje pomoc. Když se jí v páté třídě zeptala školní sestra, kolik váží, Julie hrdě odpověděla: „Tatínek říká, že by ze mě bylo k osmdesáti kilům masa. Se staženou kůží trochu míň.“ Dnes, v pětatřiceti letech, by vydala ke sto třiceti kilům, a neměla zájem být nějakému muži dobrou manželkou. Byla lesba skrznaskrz, a byla na to hrdá. Na své dodávce Ram měla vzadu na nárazníku dvě samolepky. Na jedné stálo PODPORUJTE ROVNOST POHLAVÍ. Na druhé byl zářivě růžovou barvou vyjádřen názor GAY ZNAMENÁ HAPPY!

Samolepky však dnes nebyly vidět, protože Julie za sebou táhla přívěs, kterému říkala „koňák“. V Clintonu koupila dvouletou klisnu španělského poníka a teď se vracela do Readfieldu, kde jen dvě míle po silnici od domu, kde vyrůstala, měla farmu i partnerku.

Vzpomínala, jako často, na pět let cestování s Jiskrami, týmem zápasnic v bahně. Ty roky byly jak zlé, tak dobré. Zlé proto, že zápasy Jisker byly všeobecně považovány za úchylnou zábavu (což svým způsobem asi platilo, soudila Julie), a dobré proto, že viděla kus světa. Většinou toho amerického, pravda, ale Jiskry jednou strávily tři měsíce v Anglii, Francii a Německu, kde se k nim lidé chovali laskavě a s úctou, až to bylo skoro přízračné. Vlastně s nimi jednali jako s mladými dámami.

Stále měla pas a loni si nechala prodloužit platnost, i když tušila, že se za hranice už nikdy nepodívá. To bylo v podstatě v pořádku. Byla docela spokojená na farmě s Amelií a jejich nesourodou menažerií psů, koček a dobytka, ale někdy jí ty dny na turné chyběly – jednodenní štace, zápasy pod reflektory, drsné kamarádství s ostatními děvčaty. Někdy se jí dokonce stýskalo po hádkách s publikem.

„Popadni ji za kundu, je to lesba, tak se jí to líbí!“ zaječel jednoho večera jakýsi vymaštěný křupan – to bylo v Tulse, pokud si dobře pamatuje.

Julie a Melissa, se kterou se toho dne potýkala v bahenním ringu, se na sebe podívaly, přikývly a postavily se čelem k sekci hlediště, odkud pokřik zazněl. Stály tam jenom v promáčených plavkových kalhotkách, bahno jim kapalo z vlasů a prsou, a společně, jako jedna žena, vystrčily na toho provokatéra prostředník. Diváci propukli ve spontánní potlesk… který se proměnil v ovace vestoje, když se nejdřív Julianne a pak Melissa otočily, shýbly se, spustily spoďáry a vystrčily na toho blbečka holý zadek.

Vyrůstala s vědomím, že je potřeba se starat o toho, kdo upadl a nemůže vstát. Také vyrůstala s vědomím, že si nesmíte nechat cpát do hlavy žádné sračky – co se týče vašich koní, tělesných proporcí, zaměstnání nebo sexuální orientace. Jakmile si ty sračky necháte do hlavy cpát, tak nějak je budete mít na jídelníčku pořád.

Cédéčko, které poslouchala, dohrálo, a Julie se právě chystala stisknout tlačítko Vysunout, když vpředu uviděla auto, zaparkované na odbočce k opuštěnému odpočívadlu Míle 81. Blikaly mu všechny čtyři blinkry. Před ním stálo další auto, starý omlácený stejšn obalený bahnem. Nejspíš ford nebo chevrolet, těžko se to rozeznávalo.

Julie se nerozhodovala, protože tu nic k rozhodování nebylo. Vyhodila blinkr, uviděla, že na odbočce už pro ni nebude místo, když za sebou táhne přívěs, takže přejela odbočovací pruh co nejvíc do kraje, aniž by koly uvízla v měkké půdě za krajnicí. Poslední, po čem toužila, bylo převrátit přívěs s koněm, za kterého právě zaplatila osmnáct set dolarů.

Nejspíš tu o nic nešlo, ale neuškodí to omrknout. Člověk nikdy neví, kdy si nějaká ženská zčistajasna usmyslí, že na dálnici porodí, nebo kdy se nějaký chlap, který zastavil, aby pomohl, rozrušil a omdlel. Julie také zapnula výstražná světla, ale nebyla moc vidět, když je stínil koňský přívěs.

Vystoupila, podívala se na ta dvě auta a neviděla živou duši. Možná že někdo řidiče naložil, ale spíš odešli nahoru k restauraci. Julie pochybovala, že tam něco najdou, restaurace byla zavřená už od loňského září. Julie se dřív také často zastavila v Míli 81 na jogurtový kornout, ale dnes stavěla na svačinu o dvacet mil dál na sever, u Damona v Augustě.

Obešla auto k přívěsu a její nová kobylka – jmenovala se DeeDee – vystrčila ven nos. Julie ji pohladila. „Nó, holka, nó. Tohle bude trvat jen chvilku.“

Otevřela dveře, aby se dostala ke skřínce vestavěné do levé stěny přívěsu. DeeDee se rozhodla, že je to příhodná chvíle z přívěsu vystoupit, ale Julie ji svým svalnatým ramenem zastavila a znovu zamumlala: „Nó, holka, nó.“

Otevřela zámek u skříňky. Uvnitř, na hromádce nářadí, leželo několik nouzových světlic a dva fluorescenční růžové minikužely. Julie zahákla prsty do dutých špiček kuželů (světlice nebyly potřeba, když bylo odpoledne, které se pomalu začínalo rozjasňovat). Zavřela skříňku a zamkla ji, protože nechtěla, aby do ní DeeDee šlápla kopytem a třeba se zranila. Pak zavřela zadní dveře. DeeDee znovu vystrčila hlavu ven. Julie příliš nevěřila, že by se kůň uměl tvářit starostlivě, ale DeeDee tak na ni působila.

„Nebudu tam dlouho,“ řekla, pak postavila kužely za přívěs a zamířila ke dvěma autům vpředu.

Prius byl prázdný, ale odemčený. Julie se o to nijak nestarala, vzhledem k faktu, že na zadním sedadle ležel kufr a poměrně draze vypadající aktovka. Dvířka řidiče starého stejšnu byla otevřená. Julie k nim zamířila, ale pak se zastavila a zamračila se. Na betonu vedle otevřených dveří ležel mobil a cosi, co musel být snubní prsten. Na pouzdru telefonu byla velká klikatá prasklina, jako by mobil upadl. A na tom skleněném okénku, kde se objevují čísla – byla to kapka krve?

Nejspíš ne, nejspíš to bylo jenom bláto – stejšn jím byl obalený –, ale Julii se to líbilo čím dál méně. Nechala DeeDee pořádně vyběhat, než ji naložila, a stále na sobě měla jednoduchou jezdeckou sukni. Teď vytáhla z pravé kapsy mobil a rozhodovala se, jestli má zavolat policii.

Ne, ještě ne, rozhodla se. Ale jestli bude zablácený stejšn prázdný stejně jako to zelené autíčko, nebo jestli je ta skvrnka velká jako desetník na upuštěném mobilu opravdu krev, udělá to. A počká tady na tom místě, než sem státní policie přijede, místo aby šla dál k opuštěné budově. Byla statečná a byla laskavá, ale nebyla hloupá.

Shýbla se, aby si prohlédla prsten a prasklý mobil. Mírně rozšířená nohavice jezdecké sukně se otřela o zablácený bok stejšnu a jakoby se v ní roztavila. Julií to škublo doprava, a prudce. Jednou mohutnou hýždí se namáčkla na bok auta. Kapota se prohnula a pak pohltila dvě vrstvy látky a maso pod ní. Bolest byla okamžitá a strašná. Julie zaječela, upustila mobil a pokusila se odstrčit, skoro jako by to auto bylo jednou z jejích dávných protivnic v bahenním ringu. Její pravá dlaň a předloktí zmizely v pružné membráně, která měla podobu okna. Na opačné straně, kam bylo skrz povlak bahna trochu vidět, nebyla svalnatá paže urostlé zdravé jezdkyně, ale holá kost, ze které visely cáry masa.

Stejšn se začal svrašťovat.

Po dálnici na jih projelo auto, pak další. Kvůli přívěsu neviděli ženu, která byla napůl venku a napůl uvnitř bortícího se stejšnu, jako Kmotr králík zabořený do asfaltového dítěte. Ani neslyšeli její křik. Jeden řidič poslouchal Tobyho Keitha, druhý Led Zeppelin. Oba měli puštěnou svoji muziku pořádně hlasitě. Pete Simmons v restauraci Julii slyšel, ale jen z velké dálky, jako doznívající ozvěnu. Víčka se mu zachvěla. Pak jekot ztichl.

Pete se na špinavé matraci převalil a spal dál.

Věc, která vypadala jako auto, sežrala Julianne Vernonovou i s oblečením a botami. Jediné, co autu uniklo, byl její mobil, který zůstal ležet vedle telefonu Douga Claytona. Pak to opět luplo, jako když práskne tenisová raketa do míčku, a ta věc se znovu vyboulila do tvaru stejšnu.

DeeDee v koňském přívěsu zaržála a netrpělivě zadupala kopytem. Měla hlad.

4. Rodina Lussierových (Ford Expedition, rok výroby 2011)

Šestiletá Rachel Lussierová vykřikla: „Podívej, mami! Podívej, tati! To je ta paní s koněm! Vidíte její přívěs? Vidíte ho?“

Carlu nepřekvapilo, že Rachel uviděla přívěs jako první, i když seděla na zadním sedadle. Rachel měla nejbystřejší oči z celé rodiny, nikdo jiný se jí ani zdaleka nevyrovnal. Rentgenový zrak, říkával někdy její otec. Byl to takový ten vtip, který vtipem moc není.

Johnny, Carla a čtyřletý Blake nosili brýle. Všichni z obou stran jejich rodiny nosili brýle. Dokonce i Bingo, rodinný pes, by je nejspíš upotřebil. Bingo občas vrazil do síťových dveří, když chtěl jít ven. Jenom Rachel unikla prokletí krátkozrakosti. Když byla naposled u optometristy, přečetla celou tu zatracenou zkušební tabulku, včetně dolního řádku. Doktor Stratton užasl. „Mohl by z ní být pilot stíhačky,“ řekl Johnnymu a Carle.

Johnny odpověděl: „Jednou možná bude. Rozhodně má zabijácké instinkty, pokud jde o jejího mladšího bratra.“

Carla ho za to dloubla loktem do žeber, ale byla to pravda. Slyšela, že mezi sourozenci není taková rivalita, pokud jsou rozdílného pohlaví. Jestli to tak je, pak Rachel a Blake byli výjimkou, která potvrzuje pravidlo. Carla si někdy myslela, že nejčastější dvě slova, která poslední dobou slýchá, jsou začal si. Měnil se jenom mluvnický rod.

Ti dva byli na dnešním výletu prvních sto mil docela hodní, částečně proto, že návštěva u Johnnyho rodičů je vždy dobře naladila a hlavně proto, že Carla pečlivě vyplnila území nikoho mezi Rachelinou a Blakeovou sedačkou hračkami a omalovánkami. Ale po první čurací a svačinové zastávce v Augustě se zase začali hádat. Pravděpodobně za to mohly ty kornouty zmrzliny. Dávat dětem na dlouhé cestě cukr, to bylo jako stříkat benzín do táboráku, Carla to věděla, ale nemohli jste jim přece odepřít všechno.

Carla v zoufalství začala hru Co vidíš z okna, dělala jim soudce a udělovala body za zahradní trpaslíky, studny přání, sochy Panenky Marie atd. Problém byl, že kolem dálnice byla spousta stromů, ale velmi málo obyčejných výhledů do krajiny. Její bystrozraká šestiletá dcera a čtyřletý synek s ostrým jazykem se začali znovu škorpit, když Rachel uviděla koňský přívěs zaparkovaný jen kousek od starého odpočívadla Míle 81.

„Já si chci znovu pohladit koníčka!“ vykřikl Blake. Začal sebou v sedačce házet jako nejmenší tanečník breakdance na světě. Nohy už měl dostatečně dlouhé, aby jimi mohl kopat zezadu do opěradla řidiče, což Johnnyho skutečně rozčilovalo.

Někdo mi zopakujte, proč jsem chtěl děti, pomyslel si. Někdo mi připomeňte, co jsem si tehdy myslel. Vím jenom, že tehdy mi to připadalo rozumné.

„Blakie, nekopej do tatínkova sedadla,“ napomenul ho Johnny.

„Já si chci pohladit koníííííčka!“ ječel Blake. A zasáhl opěrák řidičova sedadla zvlášť vydatným kopancem.

„Ty jsi takový ufňukanec,“ pronesla Rachel, která byla ve své sedačce před bratrovými kopanci zcela v bezpečí. Pronesla to shovívavým tónem starší sestry, který Blakieho zaručeně pokaždé rozzuřil.

„JÁ NEJSEM ŽÁDNÝ UFŇUKANEC!“

„Blakie,“ začal Johnny, „jestli nepřestaneš kopat do tatínkova sedadla, tatínek bude muset vytáhnout svůj spolehlivý řeznický nůž a uříznout Blakiemu nožičky u kot –“

„Má poruchu,“ řekla Carla. „Vidíš ty výstražné kužely? Zastav.“

„Zlato, to by znamenalo zajet na krajnici. A to není dobrý nápad.“

„Tam nemusíš, prostě to tam otoč a zaparkuj vedle těch dvou aut. Na odbočce. Je tam místo a nebudeš nikomu překážet, protože to odpočívadlo je zavřené.“

„Jestli ti to nevadí, rád bych byl zpátky ve Falmouthu ještě před…“

„Zastav.“ Carla uslyšela ve svém hlase tón, kterým se vyhlašuje první stupeň pohotovosti a nesnese odpor, i když věděla, že tím dává špatný příklad. Kolikrát už poslední dobou slyšela, jak Rachel používá přesně stejný tón na Blakea? A jak ho používá, dokud se ten malý kluk nerozbrečí?

Vypnula tedy hlas té-kterou-musíme-poslouchat, a promluvila mírněji: „Ta paní byla na děti hodná.“

Když se totiž stavovali na zmrzlinu u Damona, zastavili vedle koňského přívěsu. Majitelka koně (velká skoro jako ten kůň) se opírala o přívěs, také pojídala zmrzlinu a čímsi krmila moc pěkné zvíře. Carle připadalo, že ten pamlsek je tyčinka Kashi.

Johnny chytil každou rukou jedno dítě a pokusil se projít kolem, ale Blake se nedal. „Můžu si vašeho koníka pohladit?“ zeptal se.

„Když zaplatíš čtvrťák,“ odpověděla ta velká paní v hnědé jezdecké sukni a pak se zakřenila nad tím, jak schlíple se Blakie zatvářil. „Né, jenom si dělám srandu. Tu máš, podrž to.“ Vrazila kornout s tající zmrzlinou Blakeovi, který byl příliš překvapený, než aby neposlechl. Pak ho paní zdvihla tak vysoko, aby mohl pohladit koni nos. DeeDee se na vykuleného kluka klidně podívala, přičichla k tající zmrzlině své paní, usoudila, že tohle nechce, a nechala se pohladit po nose.

„Páni, to je měkké!“ vydechl Blake. Carla ho nikdy neslyšela mluvit s tak prostou posvátnou úctou. Proč jsme ty děti nikdy nevzali do dětské zoo? napadlo ji a okamžitě si to v duchu poznamenala.

„Já taky, já, já!“ houkala Rachel a netrpělivě poskakovala kolem.

Velká paní postavila Blakea na zem. „Olízej tu zmrzlinu, já zatím zvednu tvoji sestřičku,“ řekla mu, „ale nenech na ní breberky, jo?“

Carla chtěla Blakeovi říct, že to se nedělá, jíst po lidech, zvlášť když jsou cizí. Ale pak si všimla Johnnyho pobaveného úsměvu a pomyslela si: Ale co. Posíláte děti do škol, které jsou prakticky továrnou na infekce. Vozíte je stovky mil po dálnici, kde může kdejaký opilý šílenec přejet středovou čáru a sprovodit je ze světa. Pak jim chcete zakázat líznout si částečně použité zmrzliny? To už se snad s tou mentalitou autosedaček a přilby na kolo trochu přehání.

Majitelka koně zdvihla Rachel, aby si také mohla pohladit koňský nos. „Jujda! To je pěkné!“ vydechla Rachel. „Jak se jmenuje?“

„DeeDee.“

„Krásné jméno! Mám tě ráda, DeeDee!“

„Já tě mám taky ráda, DeeDee,“ řekla paní a vlepila DeeDee na nos poctivý hubanec. Všichni se rozesmáli.

„Mami, můžu mít koně?“

„Ano!“ řekla Carla vřele. „Až ti bude dvacet šest!“

Načež Rachel udělala rozzuřený obličej (svraštělé čelo, nafouklé tváře, rty stažené do obloučku), ale když se paní zasmála, Rachel to vzdala a zasmála se taky.

Majitelka koně se shýbla k Blakiemu a opřela se dlaněmi o kolena zakrytá jezdeckou sukní.

„Vrátíš mi moji zmrzlinu, mladíku?“

Blake jí podal kornout. Když si ho vzala, začal si olizovat prsty, opatlané rozpuštěným pistáciovým krémem.

„Já chci tu, co jí ona,“ řekl Blake a to paní rozesmálo ještě víc.

Johnny trval na tom, aby si svoji porci snědli u stolku, protože nechtěl, aby mu auto vyzdobili pistáciovou zmrzlinou. Když dojedli a vyšli ven, paní s koněm byla pryč.

Byla prostě jedním z těch lidí, které potkáte cestou – občas jsou protivní, ale častěji milí a někdy dokonce skvělí – a už je nikdy neuvidíte.

Jenže teď byla tady, nebo tu byl aspoň její vůz, zaparkovaný v odbočovacím pruhu a s výstražnými kužely pečlivě rozmístěnými za přívěsem. A Carla měla pravdu, ta jezdkyně byla k dětem opravdu milá. S touto myšlenkou udělal Johnny Lussier nejhorší – a poslední – rozhodnutí v životě.

Zapnul blinkr a zajel na rampu, jak Carla navrhovala, kde zaparkoval před priusem Douga Claytona, kterému stále blikaly všechny čtyři směrovky, a vedle zabláceného stejšnu. Zařadil na parkování, ale nechal motor běžet.

„Já si chci pohladit toho koníka,“ hlásil Blake.

„Já si taky chci pohladit toho koníka,“ oznámila Rachel povýšeným tónem vládkyně panství, který pochytila bůhví kde. Carlu tím doháněla k šílenství, ale odmítla na to něco říct. Kdyby to udělala, Rachel by v tom pokračovala o to tvrdošíjněji.

„Jedině když to ta paní dovolí,“ řekl Johnny. „Děti, vy zůstanete zatím sedět tam, kde jste. Ty taky, Carlo.“

„Ano, pane,“ odpověděla Carla hlasem zombie, čímž děti pokaždé rozesmála.

„Moc legrační, beruško.“

„V kabině její dodávky je prázdno,“ poznamenala Carla. „Všechna ta auta vypadají prázdná. Myslíš, že se tu stala nějaká nehoda?“

„Nevím, ale nic nevypadá pomláceně. Vydržte chvilku.“

Johnny Lussier vystoupil, zadem obešel Ford Expedition, který už nikdy nesplatí, a došel ke kabině Dodge Ramu. Carla majitelku koně neviděla, ale on se chtěl přesvědčit, jestli neleží na sedadle a nezápasí třeba s infarktem. (Johnny jako celoživotní běžec potají věřil, že infarkt postihne nejpozději v pětačtyřiceti každého, kdo váží byť jen tři kila nad ideální váhu předepsanou Medicine.Net.)

Neležela v mrákotách na sedadle (samozřejmě že ne, takhle velkou ženskou by Carla viděla, i kdyby dotyčná ležela) a nebyla ani v přívěsu. Tam byl jenom kůň, který vystrčil hlavu a očichal Johnnymu obličej.

„Ahoj…“ Chvilku si nemohl vybavit jméno, ale pak si vzpomněl. „… DeeDee. Jak ti sype oves?“

Pohladil ji po nose, pak zamířil výš po příjezdové rampě, aby obhlédl další dvě auta. Viděl, že k nějaké nehodě přece jen došlo, i když nepatrné. Stejšn převrhl několik velkých oranžových sloupků, které přehrazovaly rampu.

Carla stáhla okénko, což žádné z dětí vzadu nemohlo udělat díky oddělenému zamykání. „Vidíš ji někde?“

„Ne.“

„Vidíš vůbec někoho?“

„Carlo, dej mi chv –“ Uviděl ty mobilní telefony a snubní prsten ležící u pootevřených dveří stejšnu.

„Co je?“ Carla natáhla krk, aby lépe viděla.

„Hned.“ Hlavou mu prolétla myšlenka, že jí řekne, ať zamkne dveře, ale zaplašil ten nápad. Propánakrále, byli přece na dálnici I-95 za jasného denního světla. Auta projížděla kolem každých dvacet nebo třicet vteřin, někdy i dvě nebo tři za sebou.

Sklonil se a zvedl telefony, každý v jedné ruce. Otočil se ke Carle, takže si nevšiml, že dveře auta se otevírají víc, jako ústa. „Carlo, myslím, že na tomhle je krev.“ Zdvihl prasklý mobil Douga Claytona.

„Mami?“ ozvala se Rachel. „Kdo je v tom špinavém autě? Ty dveře se otvírají.“

„Vrať se,“ hlesla Carla. Najednou jí vyschlo v ústech. Chtěla na muže zakřičet, ale připadalo jí, že má na hrudníku kámen. Byl neviditelný, ale hodně velký. „V tom autě někdo je!“

Johnny, místo aby se vrátil, se otočil a shýbl se, aby se podíval dovnitř. Když to udělal, dveře se přibouchly a skříply mu hlavu. Děsivě to zadunělo. Kámen na Carlině hrudi najednou zmizel. Nadechla se a zakřičela manželovo jméno.

„Co se tatínkovi stalo?“ vykřikla Rachel. Hlas měla pronikavý a tenký jako píšťalka. „Co se tatínkovi stalo?“

„Tatí!“ zaječel Blake. Zrovna obdivoval svoje nejnovější Transformers, ale teď se zdivočele rozhlížel, aby zjistil, kde by tatínek mohl být.

Carla nepřemýšlela. Manželovo tělo tam stále bylo, ale hlava vězela v tom špinavém stejšnu. Byl však stále naživu, máchal pažemi a kopal nohama kolem sebe. Carla byla z fordu venku, aniž si vzpomínala, že by otvírala dveře. Jako by její tělo jednalo samo o sobě a ohromený mozek se v něm jenom vezl.

„Mami, ne!“ zakřičela Rachel.

„Mami, NE!“ Blake neměl ponětí, co se děje, ale věděl, že je to opravdu zlé. Rozbrečel se a začal se zmítat ve spleti pásů, které ho poutaly do sedačky.

Carla popadla Johnnyho kolem pasu a zatáhla šílenou supersilou, jakou propůjčuje adrenalin. Dveře stejšnu se pootevřely a přes práh se vyhrnul malý vodopád krve. Na jeden hrozný okamžik zahlédla manželovu hlavu, která ležela na zabahněném sedadle stejšnu a byla otočená v šíleném úhlu. I když se jí v náručí stále třásl, Carla pochopila (v záblesku jasného myšlení, které dokáže proniknout i dokonalou bouří paniky), že takhle vypadají oběšenci, když je někdo odřízne. Protože mají zlomený vaz. V tom krátkém, pronikavém okamžiku – jako když cvakne závěrka – ji napadlo, že manžel vypadá hloupě, překvapeně a ošklivě, že z něj smrt vymáčkla veškerou esenci, a věděla, že už je mrtvý, ať se třese, jak chce. Takhle vypadá kluk, když při skoku do vody narazí na skálu místo hladiny. Takhle vypadá žena nabodnutá na volant, když její auto vrazí do mostního pilíře. Takhle vypadáte, když k vám zčistajasna nakráčí smrt a doširoka rozpřáhne náruč.

Auto zuřivě zabouchlo dveře. Carla měla paže stále omotané kolem manželova pasu, a když to s ní škublo vpřed, bleskla jí hlavou další jasná myšlenka.

To dělá to auto, musíš se držet dál od toho auta!

Pustila Johnnyho trup o chlup později. Pramen vlasů jí padl na dveře a ty ho vcucly. Čelem narazila na auto dřív, než se stačila odtrhnout. Temeno ji najednou začalo pálit, protože ta věc jí sežrala kůži na hlavě.

Uteč! pokusila se zakřičet na svou často zlobivou, ale nepochybně chytrou dceru. Uteč a vezmi Blakieho s sebou!

Ale než stačila tu myšlenku vůbec vyslovit, ústa měla pryč.

Jenom Rachel viděla, jak stejšn schramstl tatínkovi hlavu jako rosnatka mouchu, ale obě děti viděly, jak jejich matku cosi táhne skrz zablácené dveře jako za oponu. Viděly, jak ztratila jeden mokasín, viděly záblesk jejích růžových nehtů na nohou, a pak byla pryč. Za chvíli to špinavé auto ztratilo tvar a sevřelo se jako pěst. Otevřeným oknem jejich auta u místa, kde předtím seděla matka, k nim dolehlo křupání a rupání.

„Co to je?“ křičel Blakie. Z očí se mu hrnuly slzy a dolní ret měl zasoplený. „Co to je, Rachel, coo too je?“

Jejich kosti, pomyslela si Rachel. Bylo jí teprve šest let a na filmy od třinácti nesměla chodit ani se na ně dívat v televizi (natož aby se dívala na filmy označené R, matka jí říkala, že R znamená rozverné), ale věděla, že je to zvuk lámaných kostí.

To auto nebylo žádné auto. Byla to nějaká příšera.

„Kde je maminka a tatínek?“ zeptal se Blakie a otočil k ní vytřeštěné oči, teď ještě zvětšené slzami. „Kde je maminka a tatínek, Rachel?“

Mluví, jako by mu byly zase dva, pomyslela si Rachel a snad poprvé v životě pocítila vůči mladšímu bratrovi něco jiného než podráždění (nebo vyloženou nenávist, když ji jeho chování mimořádně otravovalo). Nemyslela si, že tento nový cit je láska. Myslela si, že je to něco ještě většího. Máma nakonec nestihla nic říct, ale kdyby měla čas, Rachel věděla, co by od ní slyšela: Postarej se o Blakieho.

Ten se zmítal na sedačce. Uměl si rozepnout pásy, ale v panice to zapomněl.

Rachel rozepnula svůj pás, vyklouzla ze sedačky a pokusila se mu pomoct. Jedna jeho rozmáchnutá ruka ji zasáhla do tváře a uštědřila jí vydatnou facku. Za normálních okolností by si za to vysloužil tvrdý bouchanec do ramene (a Rachel zaracha v pokoji, kde by seděla a zuřivě zírala do zdi), ale teď ho za tu ruku jenom chytila a stáhla ji dolů.

„Přestaň! Nech mě, ať ti pomůžu! Dostanu tě ven, ale nepůjde to, jestli budeš takhle vyvádět!“

Přestal sebou házet, ale brečel dál. „Kde je tatínek? Kde je maminka? Já chci maminku!“

Já ji chci taky, blbečku, pomyslela si Rachel a rozepnula poutací pásy. „Teď půjdeme ven a půjdeme…“

Kam? Co budou dělat? Půjdou nahoru k restauraci? Ta byla zavřená, proto tu byly ty oranžové sloupky. Proto byly stojany před benzínovou stanicí pryč a prázdné parkoviště zarůstala tráva.

„Půjdeme pryč odsud,“ uzavřela.

Vystoupila z auta a obešla ho na Blakeovu stranu. Otevřela jeho dveře, ale on se na ni jenom díval a oči mu přetékaly slzami. „Nemůžu vylézt, Rachie, spadnu.“

Nebuď takový ufňukanec, řekla skoro, ale neudělala to. Teď na to nebyla vhodná doba. Už takhle byl bez sebe. Rozpřáhla paže a řekla: „Sklouzni se. Chytím tě.“

Nedůvěřivě se na ni podíval, pak se sklouzl. Rachel ho chytila, ale byl těžší, než vypadal, a oba se svalili na zem. Rachel to schytala hůř, protože byla dole, ale Blakie se praštil do hlavy a odřel si ruku a hlasitě se rozeřval, tentokrát bolestí a ne strachem.

„Přestaň,“ houkla a vykroutila se zpod něj. „Trochu se vzmuž, Blakie.“

„C-co?“

Neodpověděla. Dívala se na dva telefony, které ležely vedle strašného stejšnu. Jeden byl rozbitý, ale ten druhý…

Rachel se k němu sunula po čtyřech a nespouštěla oči z vozu, ve kterém tak děsivě rychle zmizeli jejich otec a matka. Zrovna když se natahovala k tomu dobrému telefonu, Blakie si to namířil kolem ní přímo ke stejšnu a už natahoval odřenou ruku.

„Mami? Maminko? Pojď ven! Mám bebí. Musíš jít ven a pofoukat…“

„Zůstaň stát a ani se nehni, Blakeu Lussiere!“

Carla by byla hrdá. Tohle byl její tón té-kterou-musíte-poslouchat v nejděsivější přísnosti. A zabral. Blake se zarazil metr od boku stejšnu.

„Ale já chci maminku! Chci maminku, Rachie!“

Popadla ho za ruku a odtáhla ho od auta. „Teď ne. Pomoz mi tady s tímhle.“ Uměla si poradit s mobilem naprosto dokonale, ale musela ho něčím zaměstnat.

„Dej mi to, já sám! Dej mi to, Rache!“

Předala mu mobil, a zatímco Blake zkoumal tlačítka, vstala, chytila ho za tričko s Wolverinem a odtáhla ho o tři kroky zpět. Blake si toho ani nevšiml. Našel na mobilu Julianny Vernonové hlavní vypínač a stiskl ho. Telefon pípl. Rachel si ho od něj vzala a Blakie, za celý svůj život přiblblého malého kluka poprvé, neprotestoval.

Rachel dávala dobrý pozor, když k nim do školy přišel Policejní pes McGruff (i když moc dobře věděla, že je to nějaký pán převlečený za McGruffa), takže teď nezaváhala. Vyťukala 911 a přitiskla si telefon k uchu. Zazvonil jednou, pak to někdo zvedl.

„Haló? Jmenuji se Rachel Ann Lussierová a…“

„Tento rozhovor je nahráván,“ přehlušil ji mužský hlas. „Pokud chcete ohlásit tísňovou situaci, stiskněte jedničku. Pokud chcete ohlásit nepříznivé podmínky na silnici, stiskněte dvojku. Pokud chcete ohlásit poruchu vozu…“

„Rache? Rachie! Kde je maminka? Kde je ta –“

„Pššššt!“ okřikla ho Rachel přísně a stiskla jedničku. Šlo to těžko. Ruka se jí klepala a viděla rozmazaně. Uvědomila si, že pláče. Kdy se rozplakala? Nemohla si vzpomenout.

„Haló, tísňová linka,“ ozvala se nějaká žena.

„Jste opravdová, nebo další nahrávka?“ zeptala se Rachel.

„Jsem opravdová,“ odpověděla žena trochu pobaveně. „Máš nějaký problém?“

„Ano. Jedno zlé auto nám sežralo maminku a tatínka. Je u –“

„Přestaň, než se moc rozjedeš,“ přerušila ji žena. Mluvila ještě pobaveněji než předtím. „Kolik ti je, holka?“

„Je mi šest, skoro sedm. Jmenuji se Rachel Ann Lussierová a nějaké auto, zlé auto…“

„Poslouchej, Rachel Ann nebo jak se jmenuješ, já umím tenhle hovor vystopovat. Věděla jsi to? Vsadím se, že ne. Takže teď hezky zavěsíš a já nepošlu policistu k vám domů, aby ti naplácal na…“

„Oni jsou mrtví, vy hloupá telefonistko!“ zakřičela Rachel do telefonu a při tom slově na m se Blakie znovu rozbrečel.

Žena z tísňové linky chvíli nic neříkala. Pak se ozvala znovu, a už neměla pobavený hlas: „Kde jsi, Rachel Ann?“

„U té prázdné restaurace! Kde jsou ty oranžové zábrany!“

Blakie si sedl, tvář si položil mezi kolena a pažemi si objal hlavu. To Rachel zabolelo jako ještě nic v životě. Zabolelo ji to hluboko v srdci.

„To není dostatečná informace,“ řekla paní z tísňové linky. „Mohla bys být trochu konkrétnější, Rachel Ann?“

Rachel nevěděla, co znamená konkrétnější, ale věděla, co vidí: zadní pneumatiku stejšnu, tu, která k nim byla nejblíž. Začínala se roztékat. Chapadlo, které vypadalo jako tekutá guma, se pomalu sunulo po betonu k Blakiemu.

„Musím jít,“ řekla Rachel. „Musíme se dostat pryč od toho zlého auta.“

Postavila Blakea na nohy, odtáhla ho ještě o kus dozadu a nespouštěla při tom oči z tavící se pneumatiky. Gumové chapadlo se začalo vracet tam, odkud vzešlo (protože ví, že jsme z dosahu, pomyslela si Rachel) a pneumatika znovu vypadala jako pneumatika, ale to Rachel nestačilo. Táhla Blakea po rampě pořád dál až k dálnici.

„Kam jdeme, Rachie?“

Nevím. „Pryč od toho auta.“

„Já chci svoje Transformers!“

„Teď ne, až potom.“ Pořád Blakea pevně držela a pořád couvala dolů k dálnici, kde se občas mihlo auto rychlostí sto deset, sto třicet kilometrů za hodinu.

Nic není tak pronikavé jako dětský křik. Je to jeden z účinných přírodních mechanismů pro přežití. Pete Simmons se už beztak vynořil z hlubokého spánku do jakési dřímoty, a když Rachel zaječela na paní z tísňové linky, uslyšel to a konečně se probudil úplně.

Posadil se, zamžoural a položil si ruku na hlavu. Bolela, a Pete věděl, co je to za bolest: obávaná KOCOVINA. Jazyk chutnal jako chlupatá deka a od žaludku mu bylo blivno. Ne přímo na zvracení, ale přece jen blivno.

Díky bohu, že jsem toho nevypil víc, pomyslel si a vstal. Přešel k jednomu oknu zakrytému pletivem, aby se podíval, kdo to křičí. To, co uviděl, se mu nelíbilo. Několik oranžových sloupků blokujících příjezdovou cestu na odpočívadlo bylo převrácených a před nimi stála auta. A bylo jich docela dost.

Pak uviděl dvě děti – malou holku v růžových kalhotách a chlapečka v šortkách a tričku. Zahlédl je jenom na chvilku, stačil jen rozeznat, že couvají – jako by je něco vystrašilo –, a pak zmizely za čímsi, co Peteovi připadalo jako přepravník na koně.

Něco se stalo. Muselo dojít k nehodě nebo tak něco, i když nic z toho, co viděl, nehodu nepřipomínalo. V prvním okamžiku měl chuť odsud okamžitě vypadnout, dřív než se zaplete do toho, co se tu přihodilo. Popadl sedlovou brašnu a zamířil ke kuchyni a nákladové rampě vzadu. Pak se zastavil. Venku byly děti. Malé děti. Moc malé na to, aby se pohybovaly samotné kolem rychlostní trasy jako I-95, a Pete neviděl žádné dospělé lidi.

Dospěláci tam musejí být, copak jsi neviděl všechna ta auta?

Ano, viděl ta auta, a dodávku s připojeným přívěsem na koně, ale žádné dospělé.

Musím tam jít. I když se dostanu do průšvihu, musím se postarat, aby ty hovňouse někdo nerozmázl po dálnici.

Pete přeběhl k předním dveřím Burger Kingu, zjistil, že jsou zamčené, a položil si otázku, která jako by vypadla z úst Normieho Therriaulta: Hele, záprtku, měla tvoje matka nějaký děcka, co přežily?

Pete se otočil a utíkal k nákladové rampě. Běh zhoršil bolest hlavy, ale nevšímal si toho. Položil si sedlovou brašnu na okraj betonové plošiny, dřepl si a skočil. Přistál blbě, praštil se do kostrče, ale toho si také nevšímal. Vstal a vrhl toužebný pohled k lesu. Mohl by se prostě vytratit. Kdyby to udělal, ušetřil by si spoustu trablů. To pomyšlení bylo zoufale lákavé. Tohle nebylo jako ve filmu, kdy ten hodný vždycky udělá správné rozhodnutí bez přemýšlení. Když někomu byla z úst cítit vodka…

„Ježíši,“ vzdychl. „Kriste pane Ježíšku na křížku.“

Proč sem vůbec chodil? Tomuhle se říká blbost na kvadrát!

Rachel držela Blakieho pevně za ruku a šla s ním celou cestu až ke konci příjezdové rampy. Zrovna když se tam dostali, kolem se stodvacítkou prořítil tahač i s vlekem. Vítr jim odfoukl vlasy z tváře, zacloumal šaty a Blakieho skoro povalil.

„Rachie, já se bojím! Nemáme chodit na silnici!“

Pověz mi něco, co nevím, pomyslela si Rachel.

Doma neměli chodit dál než na konec příjezdové cesty k domu, a to v jejich ulici Fresh Winds Way ve Falmouthu nejezdila skoro žádná auta. Provoz na dálnici nebyl zdaleka hustý, ale auta, která se přece jen objevila, jela superrychle. A vůbec, kam by šli? Možná by se dalo jít po krajnici, ale to by bylo strašně riskantní. A nebyly tu žádné výjezdy z dálnice, jenom lesy. Mohli by jít do té restaurace vzadu, jenže to by museli projít kolem toho zlého auta.

Kolem prohučelo červené sportovní auto a chlapík za volantem zmáčkl klakson do táhlého UAAAAAAA, takže Rachel by si nejradši zacpala uši.

Blake ji někam táhl, a Rachel se nechala. Na jedné straně odbočovací rampy byly sloupky svodidel. Blakie se posadil na tlusté ocelové lano natažené mezi nimi a baculatýma ručkama si zakryl oči. Rachel si sedla vedle něj. Došly jí nápady.

5. Jimmy Golding (Crown Victoria, rok výroby 2011)

Dětský křik je možná jedním z nejúčinnějších mechanismů přežití Matky Přírody, ale když jde o cestování po dálnici, nic se nevyrovná zaparkovanému vozidlu státní policie. Zvlášť když je k přijíždějícím autům otočený černý talíř radaru. Řidiči, kteří si to metelí sto deset, zvolní na stovku. Řidiči, který jedou sto třicet, dupnou na brzdu a v duchu začnou počítat, o kolik bodů z řidičáku přijdou, pokud se za nimi ta modrá světla rozjedou. (Je to užitečný efekt, který rychle pomine. Po dvaceti nebo pětadvaceti kilometrech od radaru se splašenci znovu splaší.)

Krása zaparkovaného policejního vozu, aspoň dle názoru Jimmyho Goldinga, člena policejního sboru státu Maine, tkvěla v tom, že jste vlastně nemuseli nic dělat. Prostě jste zastavili a nechali přírodu (v tomto případě lidskou přirozenost), aby si našla svou provinilou cestičku. O dnešním zataženém dubnovém odpoledni nebylo jeho radarové dělo značky Simmons SpeedCheck ani zapnuté, a auta projíždějící po I-95 na jih tvořila jen zvukovou kulisu. Všechnu pozornost soustředil na iPad opřený o dolní oblouk volantu.

Hrál hru podobnou scrabble, zvanou Words With Friends, internetové spojení mu poskytoval Verizon. Jeho protivníkem byl dávný kamarád ze sboru Nick Avery, který teď sloužil u Státní patroly v Oklahomě. Jimmy nedokázal pochopit, jak mohl někdo vyměnit Maine za Oklahomu, jemu to připadalo jako špatné rozhodnutí, ale nemohlo být pochyb, že Nick byl vynikající hráč Words With Friends. Porazil Jimmyho devětkrát z deseti utkání. A v tomto taky vedl. Ale Nickův momentální náskok byl neobvykle malý a všechna písmena z elektronického pytlíku už byla vytahaná. Kdyby Jimmy mohl hrát se čtyřmi písmeny, která mu zbývala, získal by těžce zasloužené vítězství. V tuto chvíli byl fixovaný na FIX. Čtyři písmena, která mu zbývala, byla P, E, Y a R. Kdyby nějak dokázal upravit FIX, nejenže by vyhrál, ale nakopal by starému kámošovi zadek. Jenže to nevypadalo moc nadějně.

Zkoumal zbytek tabulky, kde vypadaly vyhlídky ještě hůř, když rádio dvakrát pronikavě zapípalo. To byl poplach všem jednotkám z tísňové linky ve Westbrooku. Jimmy odhodil iPad na sedadlo a přepojil na příjem.

„Všem jednotkám, pozor. Kdo je poblíž odpočívadla Míle 81? Je tam někdo?“

Jimmy vytáhl mikrofon. „Devět jedna jedna, přijímám, tady je sedmnáctka. Jsem momentálně na Míli 85, kousek na jih od výjezdu na Lisbon-Sabattus.“

Žena, která byla pro Rachel Lussierovou paní z tísňové linky, se nenamáhala ptát, jestli je někdo jiný ještě blíž. Jimmy se svým novým crown vicem tam bude za tři minuty, možná dřív.

„Sedmnáctko, před třemi minutami mi volala malá holčička, která tvrdí, že její rodiče jsou mrtví, a od té doby mi volalo víc lidí, kteří hlásili, že na okraji toho odpočívadla jsou dvě malé děti bez dozoru.“

Jimmy se neobtěžoval s otázkou, proč žádný z těch vícero lidí nezastavil. Už to zažil dřív. Někdy to bylo obavami z právnických opletaček. Častěji na to prostě zvysoka kašlali. To byla hodně rozšířená choroba. Ale stejně… děti. Ježíši, člověk by si myslel…

„Devět jedna jedna, jedu tam. Sedmnáctka končí.“

Jimmy zapnul majáky, podíval se do zpětného zrcátka, jestli za sebou nikoho nemá, a pak se vyloupl ze štěrkové spojky mezi pruhy se značkou ZÁKAZ OTÁČENÍ, POUZE POLICEJNÍ VOZIDLA. Osmiválec Crown Vic zabral, digitální tachometr se vyšvihl na sto padesátku a tam zůstal viset. Stromy se míhaly závratnou rychlostí po obou stranách cesty. Jimmy dohnal kodrcající se starý buick, který tvrdohlavě odmítal uhnout, takže ho musel objet. Když se vrátil zpátky do cestovního pruhu, uviděl to odpočívadlo. A ještě něco. Na svodidlech u nájezdové rampy seděly dvě malé děti – kluk v kraťasech, holčička v růžových kalhotách. Vypadaly jako nejmenší tuláci na světě a Jimmymu se sevřelo srdce tak moc, až to zabolelo. Taky měl děti.

Vstaly, když uviděly blýskající majáky, a na jednu děsivou vteřinu si Jimmy pomyslel, že mu chlapeček skočí před auto. Bůh žehnej té holčičce, která ho popadla za ruku a strhla ho zpět.

Jimmy zpomalil tak razantně, až se jeho služební příručka, výkazy a iPad zřítily ze sedadla jako lavina na podlahu. Čumák vozu se trochu smýkl, ale Jimmy ho hned srovnal a zaparkoval tak, aby rampu, kde stálo už několik dalších vozů, zablokoval. Co se to tu dělo?

V tu chvíli vykouklo slunce a policistovi Jimmymu Goldingovi prolétlo hlavou slovo, které nemělo se situací vůbec nic společného: PREFIXY. Můžu složit PREFIXY a nic už mi nezbyde.

Holčička běžela ke dveřím řidiče policejního vozu a za sebou táhla brečícího, klopýtajícího kluka. Její tvář, bledá a vystrašená, vypadala o mnoho let starší, než by měla, a chlapeček měl na kraťasech velkou mokrou skvrnu.

Jimmy vystoupil a dával při tom pozor, aby je nepraštil dveřmi. Poklekl, aby se dostal do jejich výšky, a děti se mu vrhly do náručí, až ho skoro porazily. „No no, ne tak zhurta, jste jak –“

„To zlé auto sežralo maminku a tatínka,“ vyhrkl chlapeček a ukázal za sebe. „To zlé auto tamhle. Sežralo je jako velký zlý vlk, co sežral Červenou Kalkulku. Musíte je dostat zpátky!“

Nedalo se poznat, na které vozidlo ten buclatý prstík ukazuje. Jimmy viděl čtyři: stejšn, který vypadal, jako by měl za sebou drsných patnáct kilometrů po lesní cestě, potom prius jako ze škatulky, pak Dodge Ram s připojeným koňským přepravníkem, a nakonec Ford Expedition.

„Holčičko, jak se jmenuješ? Já jsem policista Jimmy.“

„Rachel Ann Lussierová,“ odpověděla. „Tohle je Blakie. Je to můj bratříček. Bydlíme v ulici Fresh Winds Way číslo devatenáct, Falmouth, Maine, směrovací číslo nula čtyři jedna nula pět. Nepřibližujte se k němu, pane policisto. Vypadá jako auto, ale není. Žere lidi.“

„O kterém autě mluvíš, Rachel?“

„O tom vpředu, vedle auta mého tatínka. O tom zabláceném.“

„To zablácené auto sežralo tatínka a maminku!“ prohlásil chlapeček – Blakie. „Můžete je dostat zpátky, jste policista, máte pistoli!“

Jimmy, stále v pokleku, držel děti v náručí a hleděl na zabahněný stejšn. Slunce zase zašlo za mrak, jejich stíny zmizely. Po dálnici dál svištěla auta, ale teď pomaleji, když si všimla blikajících modrých světel.

Ve fordu, priusu ani dodávce nikdo nebyl. Jimmy odhadoval, že nikdo není ani v koňském přívěsu, ledaže by se krčil, a v tom případě by ten kůň vypadal mnohem nervóznější, než byl. Jediné auto, do něhož nebylo vidět, bylo to, o němž děti tvrdily, že jim sežralo rodiče. Jimmymu se nelíbilo, že to bahno bylo rozmazané po všech oknech. Působilo to, jako by bylo zabahněné schválně. Nelíbil se mu ani prasklý mobil ležící u dvířek řidiče. Ani ten prsten vedle něj. Ten prsten přímo naháněl hrůzu.

To ostatní přece taky.

Dvířka řidiče se najednou pootevřela, čímž zvýšila kvocient hrůznosti nejméně o třicet procent. Jimmy se nastražil a položil ruku na pažbu svého glocku, ale nikdo nevystoupil. Dveře zůstaly tak, na patnáct centimetrů pootevřené.

„Takhle se vás snaží donutit, abyste přišel blíž,“ řekla holčička hlasem, který byl sotva víc než šepot. „To auto je příšera.“

Jimmy Golding nevěřil na příšery v podobě aut od té doby, co jako kluk viděl film Christina, ale věřil, že příšery někdy mohou číhat v autech. A v tomhle někdo byl. Jak jinak by se ty dveře otevřely? Mohl by to být některý rodič těch dětí, zraněný natolik, že nedokáže volat o pomoc. Mohl by tam být také nějaký muž, který leží na sedadle, aby jeho obrys nebyl zabláceným zadním oknem vidět. Možná muž s pistolí.

„Kdo je v tom stejšnu?“ zavolal Jimmy. „Jsem státní policista a musíte se mi ohlásit.“

Nikdo se neohlásil.

„Vylezte. Nejdřív ruce, a chci je vidět prázdné.“

Jediné, co vylezlo, bylo slunce, které na několik vteřin vytisklo stín dveří na dlažbu, než se zase zanořilo do mraků. Pak zůstaly jen ty pootevřené dveře.

„Pojďte se mnou, děti,“ řekl Jimmy a vedl je ke svému vozu. Otevřel zadní dveře. Podívaly se na zadní sedadlo plné rozházených papírů, s Jimmyho bundou podšitou beránkem (kterou dnes nepotřeboval) a brokovnicí přicvaknutou vzadu k sedadlu. Hlavně na ni se dívaly.

„Maminka a tatínek říkají, že nikdy nemáme sedat k někomu cizímu do auta,“ řekl chlapec jménem Blakie. „Říkají to taky ve škole. S cizíma se nebavit.“

„Tohle je policista s policejním autem,“ konejšila ho Rachel. „To je dobrý. Nastup. A jestli šáhneš na tu pušku, hned ti jednu střihnu.“

„Dobrá rada, co se týče zbraně, ale je zajištěná a spoušť je zamčená,“ řekl Jimmy.

Blakie vlezl dovnitř a vykoukl přes sedadlo. „Hele, vy máte iPad!“

„Sklapni,“ okřikla ho Rachel. Chystala se také nasednout, ale pak se podívala na Jimmyho Goldinga unavenýma, vyděšenýma očima. „Nešahejte na to auto. Je lepkavé.“

Jimmy se skoro usmál. Měl dceru jen asi o rok mladší než tahle holčička, a asi by řekla totéž. Usoudil, že malé holčičky se přirozeně rozdělují do dvou skupin, divošky a cukrové panenky. Tahle byla cukrová panenka, jako jeho Ellen.

S tímto fatálně chybným výkladem toho, co Rachel Lussierová myslela tím lepkavé, zavřel zadní dveře svého vozu číslo sedmnáct. Sklonil se k přednímu oknu vozu a hmátl po mikrofonu. Ani na okamžik nespouštěl oči z pootevřených předních dveří stejšnu, takže neviděl, že vedle restaurace na odpočívadle stojí malý kluk, který si tiskne koženkovou sedlovou brašnu k hrudi jako malé smutné mimino. Za chvíli znovu vykouklo slunce a Petea Simmonse pohltil stín u restaurace.

Jimmy zavolal na policejní stanici v Gray.

„Sedmnáctko, hlaste se.“

„Jsem u starého motorestu Míle 81. Mám tu čtyři opuštěná vozidla, jednoho opuštěného koně a dvě opuštěné děti. Jedno z těch vozidel je stejšn. Děti tvrdí…“ Odmlčel se, a pak si pomyslel: Ale co, sakra. „Děti říkají, že jim sežral rodiče.“

„Opakujte?“

„Asi tím myslí, že je přepadl někdo uvnitř. Chci, abyste sem poslali všechny jednotky, co máte k dispozici, rozumíte?“

„Rozumím, všechny jednotky, co jsou k dispozici, ale bude trvat deset minut, než se tam dostane první. To bude dvanáctka. Má kód sedmdesát tři ve Watervillu.“

Al Andrews, nepochybně se cpe u Bobových Burgerů a žvaní o politice. „Rozumím.“

„Dejte mi poznávací značku toho stejšnu, sedmnáctko, a já ji projedu.“

„Negativní. Žádnou značku nemá. Pokud jde o typ a model, je to auto tak zabahněné, že to nepoznám. Ale je americké.“ Aspoň myslím. „Pravděpodobně ford, nebo chevy. Ty děti sedí v mém voze. Jmenují se Rachel a Blakie Lussierovi. Adresa Fresh Winds Way, Falmouth. Číslo domu jsem zapomněl.“

„Devatenáct!“ zakřičeli Rachel a Blakie společně.

„Říkají…“

„Mám to, sedmnáctko. A v jakém autě přijely?“

„V tatínkově expedici!“ vykřikl Blakie celý šťastný, že může pomoci.

„Ford Expedition,“ řekl Jimmy. „Poznávací značka tři sedm sedm dva IY. Teď se půjdu podívat na ten stejšn.“

„Rozumím. Buď opatrný, Jimmy.“

„Rozumím. Jo, a zavoláš dispečerce na tísňové lince, že ty děti jsou v pořádku?“

„To mluvíš ty nebo Pete Townshend?“

Velmi vtipné. „Sedmnáctka, kód šedesát dva.“

Už chtěl mikrofon vrátit na místo, ale pak ho podal Rachel. „Jestli se něco stane – něco zlého –, tak zmáčkni ten knoflík na boku a zakřič ‚Třicet‘. To znamená ‚Policista potřebuje pomoc‘. Rozumíš?“

„Ano, ale neměl byste se k tomu autu přibližovat, pane policisto. Ono kouše a žere a lepí.“

Blakie, který pro samé nadšení nad tím, že sedí v opravdovém policejním autě, na chvíli zapomněl, co potkalo jeho rodiče, si na to teď vzpomněl a znovu se rozbrečel. „Já chci maminku a tatínka!“

Nacházeli se v bizarní a potenciálně nebezpečné situaci, ale když Rachel Lussierová zakroutila očima stylem vidíte, s čím tu musím pracovat, Jimmy se skoro rozesmál. Kolikrát viděl úplně stejný výraz na tváři pětileté Ellen Goldingové?

„Poslouchej, Rachel,“ řekl Jimmy, „já vím, že se bojíš, ale tady jste v bezpečí a já musím dělat svou práci. Jestli jsou vaši rodiče v tom autě, přece nechceme, aby se jim něco stalo, že?“

„PŘIVEĎTE MI MAMINKU A TATÍNKA, PANE JIMMY!“ zahýkal Blakie. „NECHCEME, ABY SE JIM NĚCO STALOOOO!“

Jimmy uviděl v dívčiných očích jiskru naděje, ale ne tak velkou, jak snad doufal. Stejně jako agent Mulder v seriálu Akta X i ona chtěla věřit… ale stejně jako Mulderova parťačka agentka Scullyová to tak úplně nedokázala. Co ty děti viděly?

„Buďte opatrný, pane policisto Jimmy.“ Vztyčila ukazovák. Bylo to učitelské gesto, které bylo o to dojemnější, že se jí prst třásl. „Nešahejte na něho.“

Když se Jimmy blížil ke stejšnu, vytáhl svůj služební automat glock, ale nechal ho zajištěný. Prozatím. Držel se trochu vzadu od pootevřených dveří a znovu vyzval toho, kdo byl uvnitř, aby vystoupil z vozu, bez hloupostí, a nejdřív ukázal prázdné ruce. Nikdo nevystoupil. Jimmy sáhl po dveřích, pak si vzpomněl na dívčino varování na rozloučenou, a zaváhal. Pak posunul hlaveň pistole, aby s ní rozevřel dveře dokořán. Jenže dveře se neotevřely a hlaveň pistole pevně uvízla. Ta věc byla jako hrnec klihu.

Škublo to s ním k vozu, jako by hlaveň glocku uchopila silná ruka a trhla s ní. Měl vteřinu na to, aby ji pustil, ale taková myšlenka mu vůbec nepřišla na mysl. Jedna z prvních věcí, které se učíte na Akademii o zbraních, je, že svou ruční zbraň nikdy nepustíte. Nikdy.

Takže ji držel a auto, které mu už sežralo pistoli, mu teď sežralo i ruku. A paži. Slunce znovu vyšlo a vykreslilo na betonu jeho zmenšující se stín. Kdesi ječely děti.

Ten stejšn se FIXUJE k policistovi, pomyslel si. Teď už vím, co myslela tím, že je lepkavé…

Pak bolest vybuchla a všechny myšlenky zmizely. Měl čas vykřiknout. Jenom jednou.

6. Děti (Richforth, rok výroby 2010)

Pete, který stál sedmdesát metrů daleko, všechno viděl. Viděl, jak policista natáhl ruku s pistolí, aby hlavní otevřel dveře stejšnu dokořán. Uviděl, jak ta hlaveň zajela do dveří, jako by celé auto bylo jen optický klam. Viděl, jak sebou policista škubl vpřed a velký šedý klobouk se mu skutálel z hlavy. Pak trhnutím zmizel ve dveřích a zbyl po něm jenom klobouk ležící vedle něčího telefonu. Chvilku se nedělo nic a pak se auto stáhlo do sebe jako prsty do pěsti. Potom se ozvalo prásknutí, jako když tenisová raketa odpálí míček – puk! – a ze zablácené zaťaté pěsti bylo znovu auto.

Chlapeček začal kvílet, holčička z nějakého důvodu pořád dokola křičela třicet, jako by to bylo zaklínadlo, které J. K. Rowlingová kdoví proč vynechala z knih o Harrym Potterovi.

Zadní dveře policejního auta se otevřely. Děti vylezly ven. Obě brečely na celé kolo a Pete se jim nedivil. Kdyby nebyl tak ohromený tím, co právě viděl, nejspíš by taky brečel. Napadlo ho něco ztřeštěného: další lok nebo dva vodky by mohly situaci vylepšit. Pomohlo by mu to, aby se tolik nebál, a kdyby se tolik nebál, možná by dokázal vymyslet, co má sakra dělat.

Ty děti se zatím znovu začaly vracet k dálnici. Pete tušil, že by každou vteřinou mohly zpanikařit a vzít nohy na ramena. To jim nesměl dovolit. Vběhly by přímo na cestu a na dálnici by je auta rozsekala na cucky.

„Hej!“ zakřičel. „Hej, děcka!“

Když se děti otočily a podívaly se na něj – velkýma, vytřeštěnýma očima v bledých tvářích –, zamával a vykročil k nim. Když to udělal, slunce znovu vyšlo, a tentokrát už se vší rozhodností.

Chlapeček se k němu chtěl vydat. Holčička ho strhla zpět. Pete si nejdřív myslel, že se ho holčička bojí, ale pak si uvědomil, že se bojí auta.

Máchl rukou do oblouku. „Obejděte to! Obejděte to a pojďte sem!“

Protáhli se pod zábradlím po levé straně příjezdové rampy, aby se vyhnuli stejšnu v bezpečné vzdálenosti, a pak přešli parkoviště. Když se dostali k Peteovi, holčička bratra pustila, posadila se a zakryla si tvář rukama. Měla copánky, které jí nejspíš zapletla máma. Jak se tak na ně Pete díval a při tom věděl, že matka jí je už nikdy neučeše, bylo mu hrozně.

Chlapeček k němu vážně vzhlédl. „Sežralo to maminku a tatínka. Sežralo to paní od koně a taky policistu Jimmyho. Sežere asi každého. Sežere celý svět.“

Kdyby bylo Peteu Simmonsovi dvacet, možná by vychrlil spoustu pitomých otázek, na kterých nezáleželo. Jelikož mu však bylo sotva polovic a dokázal přijmout to, co právě viděl, položil prostší a věcnější otázku. „Hele, holčičko. Jedou sem další policajti? Proto jsi křičela ‚třicet‘?“

Spustila ruce a podívala se na něj. Oči měla celé rudé a opuchlé. „Ano, ale Blakie má pravdu. Taky je to sežere. Já to policistovi Jimmymu říkala, ale on mi nevěřil.“

Pete jí věřil, protože to viděl. Ale měla pravdu. Policajti jim neuvěří. Nakonec ano, budou muset, ale možná až poté, co jich ta autopříšera sežere celou hromadu.

„Myslím, že je z kosmu,“ řekl. „Jako v Pánovi času.“

„Maminka s tatínkem nám nedovolili se na to dívat,“ oznámil mu chlapeček. „Prý je to moc strašidelné. Ale tohle je strašidelnější.“

„Je to živé.“ Pete mluvil spíš sám pro sebe než s nimi.

„Aby ne,“ řekla Rachel a dlouze, žalostně posmrkla.

Slunce se na okamžik schovalo za jeden potrhaný mrak. Když se objevilo znovu, objevil se i nápad. Pete se původně těšil, jak ukáže Normiemu Therriaultovi a ostatním Drsným jezdcům něco, co je ohromí natolik, že mu dovolí přidat se k jejich gangu. Pak ho George po způsobu starších bratrů postavil zpátky na zem: Všichni viděli ten dětský trik už tisíckrát.

Možná ano, ale ta věc tam dole to možná tisíckrát neviděla. Možná ani jednou. Možná tam, odkud přišla, zvětšovací skla nemají. Možná ani slunce. Vzpomněl si na jeden díl Pána času o planetě, kde byla pořád tma.

Z dálky uslyšel sirény. Přijížděl nějaký policista. Policista, který neuvěří ničemu, co říkají malé děti, protože dospělí jsou toho názoru, že malé děti pustě lžou.

„Vy zůstanete tady. Něco vyzkouším.“

„Ne!“ Holčička mu sevřela zápěstí a její prsty mu připadaly jako pařáty. „Taky tě sežere!“

„Nemyslím, že se může hýbat,“ řekl jí Pete a vyprostil si ruku. Zůstalo mu na ní několik krvácejících škrábanců, ale nezlobil se a nevyčítal jí to. Nejspíš by udělal totéž, kdyby šlo o jeho rodiče. „Myslím, že uvízlo na jednom místě.“

„Umí se natáhnout,“ řekla. „Umí protáhnout gumy. Rozpouštějí se.“

„Budu dávat pozor,“ slíbil jí Pete, „ale tohle musím zkusit. Protože máš pravdu. Ti policajti přijedou a ono je to sežere taky. Ani se nehněte.“

Zamířil ke stejšnu. Když byl blízko (ale ne příliš blízko), rozepnul zip na sedlové brašně. Musím to zkusit, řekl dětem, ale pravda byla trochu přízemnější: on to zkusit chtěl. Bude to jako vědecký experiment. Nejspíš by to znělo divně, kdyby to někomu říkal, ale on to nikomu říkat nemusel. On to prostě musel udělat. Velmi… velmi… opatrně.

Potil se. Když vykouklo slunce, hodně se oteplilo, ale to nebyl jediný důvod a on to věděl. Vzhlédl a zamžoural do toho jasu. KOCOVINU mu to hrozně zhoršovalo, ale co. Nezacházej za mrak. Opovaž se. Potřebuju tě.

Vytáhl ze sedlové brašny svoji lupu Richforth a sklonil se, aby položil brašnu na beton. Klouby v kolenou mu zapraskaly a dveře stejšnu se zhouply a o pár centimetrů se pootevřely.

Ví, že jsem tu. Netuším, jestli mě vidí, ale právě mě uslyšel. A možná mě cítí.

Udělal další krok. Teď už byl tak blízko, že by se mohl dotknout boku vozu. Tedy kdyby byl takový blázen.

„Pozor!“ zavolala holčička. Ona i její bratr už stáli a navzájem se drželi. „Dávej si na to pozor!“

Opatrně – jako kluk, který sahá do lví klece – Pete natáhl ruku s lupou. Na boku stejšnu se objevil kruh světla, ale byl moc velký. Moc slabý. Posunul lupu blíž.

„To kolo!“ zaječel chlapeček. „Pozor na to KOOO-LOOO!“

Pete se podíval dolů a uviděl, že jedna pneumatika se rozpouští. Přes beton se k jeho tenisce rozlévalo šedé chapadlo. Nemohl ucouvnout, aniž by přerušil experiment, takže jen zvedl nohu a stál jako čáp. Chapadlo šedého slizu okamžitě změnilo směr a zamířilo k jeho druhé noze.

Nemám moc času.

Přisunul zvětšovací sklo blíž. Kruh světla se smrskl do oslnivě bílé tečky. Chvilku se nic nedělo. Pak začaly stoupat proužky kouře. Zablácený bílý povrch pod tečkou zčernal.

Z útrob stejšnu se ozvalo nelidské zavrčení. Pete musel bojovat se všemi instinkty, které mu vysílal mozek i tělo, ale neutekl. Rozevřel rty a vycenil zuby, jak se zoufale šklebil. Pevně držel lupu a v duchu odpočítával vteřiny. Dostal se k sedmi, když vrčení zesílilo v pronikavý skřek, ze kterého se Peteovi málem rozskočila hlava. Rachel a Blake vzadu se pustili, aby si mohli zacpat uši.

Na začátku příjezdové rampy k odpočívadlu smykem zastavil Al Andrews se svým vozem číslo dvanáct. Vystoupil a trhl sebou, když uslyšel ten pronikavý zvuk. Bylo to jako siréna leteckého poplachu, kterou pouští přes zesilovač heavy metalová skupina, řekne později. Uviděl nějakého kluka, který cosi držel tak, že se tím skoro dotýkal kapoty zabláceného starého fordu nebo chevroletu. Chlapec se šklebil bolestí nebo odhodláním, možná obojím.

Kouřící černá tečka na boku stejšnu se začala rozšiřovat. Úponky bílého kouře, které z ní stoupaly, začaly houstnout. Zešedly, pak zčernaly. Pak se to stalo ráz naráz. Pete uviděl, jak kolem černé skvrny vyskočily maličké modré plamínky. Šířily se a zdálo se, že tančí nad povrchem té věci podobné autu. Takhle vypadaly uhelné brikety při grilování u nich na zahradě, když je otec polil tekutým zapalovačem a pak na ně hodil zápalku.

Rozměklé šedé chapadlo, které skoro dosáhlo na tenisku stále postavenou na betonu, se prudce stáhlo. Auto se znovu smrštilo do sebe, ale tentokrát ho šířící se modré plameny obklopily jako korona. Auto se smršťovalo stále víc a pevněji, až se z něj stala ohnivá koule. Potom, přímo před očima Petea a malých Lussierových a policisty Andrewse, vystřelilo do modrého jarního nebe. Ještě chvíli bylo vidět, svítilo jako žhavý uhlík, a pak bylo pryč. Pete se přistihl, že myslí na studenou temnotu nad obalem zemské atmosféry – na ty nekonečné dálavy, kde může žít a číhat cokoliv.

Nezabil jsem to, jenom jsem to zahnal. Muselo to odejít, aby se to mohlo uhasit, jako hořící klacek v kýblu s vodou.

Policista Andrews zíral na nebe celý tumpachový. Jeden z mála pracujících obvodů v jeho mozku uvažoval, jak asi napíše hlášení o tom, co právě viděl.

V dálce se ozvaly další blížící se sirény.

Pete šel zpátky ke dvěma malým dětem, v jedné ruce sedlovou brašnu a v druhé zvětšovací sklo Richforth. Trochu si přál, aby tu byli George a Normie, ale i když nejsou, tak co? Dnes odpoledne měl spoustu zážitků i bez nich, a bylo mu jedno, jestli dostane zaracha nebo ne. Ve srovnání s tímhle bylo skákání na kolech do nějaké blbé pískovny jako Sezamová ulice.

Víte totiž co? Zaválel jsem.

Asi by se zasmál, kdyby se na něj nedívaly ty malé děti. Před chvílí jim nějaký mimozemšťan sežral rodiče – zaživa –, a projevovat nadšení by byl totální úlet.

Chlapeček natáhl baculaté ruce a Pete ho zdvihl. Nezasmál se, když mu kluk dal pusu na tvář, ale usmíval se. „Kuju,“ řekl Blakie. „Jsi hodný.“

Pete ho postavil na zem. Holčička ho také políbila, což bylo docela pěkné, i když by to bylo hezčí, kdyby už byla kočka.

Policista se k nim rozběhl a to Peteovi něco připomnělo. Shýbl se k holčičce a dýchl jí do obličeje.

„Cítíš něco?“

Rachel Lussierová se na něj chvíli dívala a její výraz byl mnohem moudřejší, než odpovídalo jejímu věku. „Bude to dobré,“ usoudila a opravdu se usmála. Ne od ucha k uchu, ale přece – usmála se. „Jenom na něho nedýchej. A možná by sis mohl vzít nějakou mentolku nebo tak něco, než půjdeš domů.“

„Říkal jsem si libavkovou žvýkačku,“ navrhl Pete.

„Jo,“ souhlasila Rachel. „To zabere.“

Pro Nye Willdena a Douga Allena,

kteří kupovali moje první povídky.

Moje matka měla úsloví pro každou příležitost („A Steve si je všechna pamatuje,“ přímo slyším, jak říká moje manželka a při tom kroutí očima.)

Mezi její oblíbená patřilo „Mléko vždycky načichne tím, co vedle něj v lednici stojí.“ Nevím, jestli to platí o mléce, ale rozhodně je to pravda, pokud jde o stylistický rozvoj mladých spisovatelů. Když jsem byl mladý muž, psal jsem jako H. P. Lovecraft, když jsem četl Lovecrafta, a jako Ross Macdonald, když jsem četl dobrodružství soukromého detektiva Lewa Archera.

Kopírování stylu nakonec vymizí. Postupně si spisovatelé vypěstují vlastní styl a každý je jedinečný jako otisk prstu. Stopy autorů, které člověk četl ve formativních letech, zůstanou, ale rytmus myšlenek každého spisovatele – podle mě přímo obraz jeho mozkových vln – posléze převládne. Nakonec nikdo nevyzní jako Elmore Leonard, jen Leonard, a nikdo nevyzní jako Mark Twain, jenom Twain. Přesto se tu a tam kopírování stylu znovu vynoří, a to vždy, když spisovatel narazí na nějaký nový a báječný způsob vyjadřování, který mu ukazuje nové možnosti vidění a mluvy. Prokletí Salemu bylo napsáno pod vlivem poezie Jamese Dickeyho, a pokud Rose Madder místy působí, jako by ji napsal Cormac McCarthy, je to tím, že když jsem tu knihu psal, četl jsem od McCarthyho všechno, co mi přišlo do ruky.

V roce 2009 se mě vydavatel The New York Times Book Review zeptal, jestli bych udělal dvojitou recenzi knihy Raymond Carver: Život spisovatele od Carol Sklenickové, a sbírky Carverových povídek publikované v Library of America. Souhlasil jsem, hlavně proto, abych mohl prozkoumat nové území. I když jsem všestranný čtenář, Carver mi nějak unikl. Řeknete si asi, že je to velká slabina u spisovatele, který literárně dospěl zhruba ve stejné době jako Carver, a měli byste pravdu. Na svou obranu mohu říct jenom quot libros, quam breve tempus – tak mnoho knih, tak málo času (ano, mám tohle tričko).

Každopádně mě ohromila průzračnost Carverova stylu a krásné napětí jeho prozaické linky. Všechno je na hladině, ale ta hladina je tak čistá, že hned pod ní čtenář vidí celý živý vesmír. Miloval jsem ty povídky a miloval jsem ty americké nešťastníky, o nichž Carver psal s takovou znalostí a něhou. Ano, ten muž byl opilec, ale jeho styl byl jistý a srdce veliké.

„Premium Harmony“ jsem napsal krátce poté, co jsem přečetl víc než dva tucty Carverových povídek, a nemělo by nikoho překvapit, že připomíná Carverovu povídku. Kdybych ji napsal ve dvaceti, asi by to byla jen mizerná kopie mnohem lepšího spisovatele. Protože jsem ji napsal ve dvaašedesáti, prosakuje jí můj vlastní styl, ať už jí to prospělo nebo ne. Jako mnoho velkých amerických spisovatelů (vzpomenu Philipa Rotha a Jonathana Franzena) i Carver vypadá, že nemá velký smysl pro humor. Já naproti tomu vidím humor skoro ve všem. Ten humor je zde černý, ale podle mého názoru je to často ten nejlepší druh. Protože – chápete – když jde o smrt, co můžete dělat než se smát?

Premium Harmony

Jsou sezdaní deset let a dlouho bylo všechno v pořádku – přímo bezvadné –, ale teď se hádají. Teď se hádají docela často. Je to v podstatě pořád stejná hádka. Hádka v kruhu. Je jako psí závodní dráha, myslí si někdy Ray. Když se hádají, jsou jako chrti honící mechanického králíka. Pořád dokola míjíte stejnou krajinu, ale nevidíte ji. Vidíte králíka.

Myslí si, že by to možná bylo jiné, kdyby měli děti, ale ona děti mít nemohla. Nakonec šli na testy a tohle jim doktor řekl. Byl to její problém. Něco s ní. Asi rok poté jí koupil psa, Jack Russella, kterého pojmenovala Biznezz. Mary to hláskuje každému, kdo o to požádá. Chce, aby ten vtip všichni pochopili. Má toho psa ráda, ale teď se stejně hádají.

Jedou do Walmartu pro travní semeno. Rozhodli se prodat dům – nemůžou si dovolit ho udržovat –, ale Mary tvrdí, že mnoho nedostanou, pokud něco neudělají s instalacemi a nevylepší trávník. Tvrdí, že ty olysalé skvrny působí ošuntěle irsky. Je horké léto, kdy pořádně nezapršelo. Ray jí říká, že bez deště z jejího travního semene trávník nevyroste, ať je to semínko sebelepší. Říká, že by měli počkat.

„Pak uběhne další rok, a my budeme pořád tady,“ řekne Mary. „Nemůžeme čekat další rok, Rayi. Zbankrotujeme.“

Když mluví, ze zadního sedadla se na ni dívá Biz. Někdy se dívá na Raye, když mluví Ray, ale ne vždy. Většinou se dívá na Mary.

„Co myslíš?“ řekne Ray. „Že zaprší, aby ses nemusela strachovat, že zbankrotuješ?“

„Jsme v tom společně, pokud jsi zapomněl,“ upozorní ho Mary. Už projíždějí Castle Rockem. Je dost mrtvý. To, čemu Ray říká „ekonomika“, z této části Maine zmizelo. Walmart je na druhé straně města, poblíž střední školy, kde je Ray školníkem. Walmart má svůj vlastní semafor. Lidé si z toho dělají legraci.

„Desetník ušetříš a libru vyhodíš,“ řekne Ray. „Už jsi to někdy slyšela?“

„Milionkrát, od tebe.“

Ray zamručí. Ve zpětném zrcátku vidí psa, který pozoruje Mary. Rayovi jde někdy na nervy, jak se na ni Biz dívá. Připadá mu, že ani jeden nevědí, o čem je řeč. Je to depresivní pomyšlení.

„A zastav u Quik-Piku,“ řekne Mary. „Chci koupit Tallie k narozeninám balon na kopání.“ Tallie je dcera jejího bratra. Ray soudí, že tím pádem je to jeho neteř, ale není si tím jist, protože veškeré pokrevní příbuzenstvo je z Maryiny strany.

„Míče mají ve Walmartu,“ upozorní Ray, „a tam je všechno levnější.“

„Ty ve Quik-Piku jsou fialové. Fialová je její oblíbená barva. Nemůžu vědět, jestli budou mít ve Walmartu fialové.“

„Když nebudou, zastavíme se ve Quik-Piku na zpáteční cestě.“ Má pocit, jako by mu hlavu tížilo velké závaží. Ona si prosadí svou. Tohle dělá pořád. Manželství je jako fotbalový zápas a on je obráncem ve slabším týmu. Musí si klestit cestu. Propracovávat se vpřed po pídích.

„Na zpáteční cestě to bude na špatné straně,“ řekne Mary – jako by uvízli v husté městské dopravě a nejeli téměř pustým městem, kde byla většina obchodů na prodej. „Jenom tam zaskočím a vezmu ten míč a vyběhnu hned zase ven.“

S devadesáti kily toho moc nenaběháš, zlato, pomyslí si Ray.

„Stojí jenom devadesát devět centů,“ pokračuje Mary. „Nebuď takový držgrešle.“

Nebuď tak rozhazovačná, pomyslí si on, ale řekne: „Kup mi krabičku cigaret, když už tam budeš. Došly mi.“

„Kdybys přestal, měli bychom navíc čtyřicet dolarů týdně.“

Ray šetří a jednomu příteli z Jižní Karolíny platí, aby mu jednou za čas poslal tucet kartonů. V Jižní Karolíně je karton o dvacet dolarů levnější. To je hodně peněz, dokonce i v dnešní době. Takže ne že by se nesnažil šetřit. Řekl jí to už dřív a řekne jí to zas, ale k čemu to je? Jedním uchem tam, druhým ven. Uprostřed není nic, co by jeho slova zpomalilo.

„Kouříval jsem dvě krabičky denně,“ řekne Ray. „Teď vykouřím ani ne půl krabičky.“ Ve skutečnosti většinu dní kouří víc. Ona to ví a Ray ví, že to ví. Tak to s manželstvím po nějaké době je. Závaží na hlavě trochu ztěžkne. Ray navíc vidí, že Biz se pořád dívá na ni. On tu potvoru krmí a vydělává peníze, které to žrádlo platí, ale pes se dívá na ni. A to prý jsou Jack Russellové chytří.

Zabočí ke Quik-Piku.

„Měl by sis je kupovat na Indiánském ostrově, když už se bez nich neobejdeš,“ řekne Mary.

„V rezervaci se nezdaněné cigarety neprodávají už deset let,“ namítne Ray. „To už jsem ti taky říkal. Neposloucháš.“ Projede kolem pumpy a zaparkuje vedle obchodu. Není tam žádný stín. Slunce stojí přímo nad hlavou. Klimatizace v autě moc nefunguje. Oba se potí. Biz na zadním sedadle dýchá s otevřenou tlamou. Vypadá, jako by se smál.

„No, měl bys přestat,“ řekne Mary.

„A ty bys měla přestat s těmi plněnými oplatky,“ opáčí on. Nechce to říkat, ví, jak je citlivá na svoji váhu, ale už je to venku. Nemůže to v sobě zadržet. Je to záhada.

„Neměla jsem ani jeden celý rok,“ brání se Mary.

„Mary, ta krabice je na horní polici. Balení o čtyřiadvaceti kusech. Za moukou.“

„Tys doma slídil?“ vykřikne. Zrudne ve tvářích a on vidí, jak vypadala, když ještě byla krásná. Přinejmenším pohledná. Každý říkal, že je pohledná, dokonce i jeho matka, která ji jinak neměla ráda.

„Hledal jsem otvírák,“ řekne Ray. „Měl jsem láhev krémové sody. Takovou tu se staromódním uzávěrem.“

„Hledáš otvírák na horní polici v pitomé kredenci!“

„Běž tam a kup ten míč,“ řekne on. „A kup mi nějaké cigarety. Buď kamarádka.“

„Nemůžeš počkat, až přijdeme domů? Nevydržíš ani tu chvíli?“

„Můžeš vzít ty laciné,“ říká on. „Ty neznačkové. Premium Harmony, tak se jmenují.“ Chutnají jako zatuchlý kravinec, ale budiž. Hlavně aby už o tom přestala mlít. Na hádky je moc velké vedro.

„Kde je vůbec budeš kouřit? Nejspíš v autě, abych to musela dýchat.“

„Otevřu si okno, jako vždy.“

„Koupím ten míč. Pak se vrátím. Jestli máš pocit, že musíš utratit čtyři dolary a padesát centů na to, aby sis otrávil plíce, pak můžeš jít dovnitř ty. Já tu počkám s chlapečkem.“

Ray nenávidí, když o Bizovi mluví jako o dítěti. Je to pes a možná je tak chytrý, jak se Mary ráda chlubí, ale i tak kadí venku a líže se tam, kde míval kulky.

„Kup si pár twinkies, když už budeš v tom,“ navrhne jí. „Nebo si třeba dej u Ho Hos nějakou specialitu.“

„Jsi zlý,“ řekne Mary. Vystoupí z auta a bouchne dveřmi. Zaparkoval moc blízko u zdi betonové budovy a Mary se musí šinout bokem, dokud nemine kufr auta, a on ví, že ona ví, že se na ni dívá a vidí, že je už tak tlustá, že musí chodit bokem. Ví, že ona si myslí, že zaparkoval moc blízko u budovy schválně, aby ji donutil šinout se bokem, a možná má pravdu.

Ray chce cigaretu.

„Tak, Bizi, kamaráde stará, jsme tu jenom ty a já.“

Biz si lehne na zadní sedadlo a zavře oči. Sice se umí postavit na zadní a pár vteřin na nich přešlapovat, když Mary pustí desku a poručí mu, aby tancoval, a když mu řekne (veselým tónem), že je zlobivý chlapeček, umí jít do rohu a sednout si čumákem ke zdi, ale stejně i tak kadí venku.

Čas plyne a Mary nevychází. Ray otevře přihrádku na rukavice. Prohrabe se změtí papírů, hledá nějaké cigarety, které tu možná zapomněl, ale žádné tu nejsou. Ale najde ještě nerozbalený pamlsek Hostess Sno Ball. Dloubne do něj. Je tuhý jako mrtvola. Musí být tisíc let starý. Možná víc. Možná se sem dostal na Arše.

„Každý má svůj jed,“ řekne. Rozbalí Sno Ball a hodí ho na zadní sedadlo. „Chceš to, Bizi? Jen si dej, nacpi se.“

Biz schramstne Sno Ball nadvakrát. Pak se pustí do olizování strouhaného kokosu ze sedadla. Mary by se z toho zjančila, ale Mary tu není.

Ray se podívá na měřák benzínové nádrže a vidí, že je v polovině. Mohl by vypnout motor a stáhnout okna, ale pak by se opravdu pekl. Sedí tu na slunci, čeká, až Mary koupí fialový plastový balon za devadesát devět centů, zatímco on ví, že by ho mohli dostat ve Walmartu za sedmdesát devět. Jenže by možná byl žlutý nebo červený. To není pro Tallie dost dobré. Pro princeznu jen fialový.

Sedí tam a Mary se nevrací. „Pro Kristovy drahý rány!“ uleví si. Tvář mu ovane chladný vzduch. Znovu pomyslí na to, že vypne motor a ušetří trochu benzínu, ale pak si řekne, že se na to vykašle. A ona mu ty cigára taky nepřinese. Ani ty laciné. Tohle on ví. Neodpustil si tu poznámku o oplatcích.

Vidí v zadním zrcátku mladou ženu. Kluše k jeho autu. Je ještě tlustší než Mary. Pod modrým pláštěm se jí pohupují velké kozy sem a tam. Biz ji vidí přicházet a rozštěká se.

Ray stáhne okénko.

„Je vaše manželka blondýna?“ vychrlí na něj. „Blondýna, co nosí tenisky?“ Obličej se jí leskne potem.

„Ano. Chtěla koupit míč pro naši neteř.“

„No, něco se jí stalo. Upadla. Je v bezvědomí. Pan Ghosh říká, že má možná infarkt. Zavolal záchranku. Měl byste jít se mnou.“

Ray zamkne auto a následuje ji do obchodu. Po autě mu uvnitř připadá zima. Mary leží na podlaze s nohama roztaženýma a pažemi u boků. Je vedle drátěného válce plného míčů. Nápis nad drátěným válcem hlásí HORKÁ NOVINKA NA LÉTO. Mary má zavřené oči. Jako by na tom linoleu spala. Nad ní stojí tři lidé. Jeden je muž tmavé pleti v khaki kalhotách a bílé košili. Jmenovka na kapsičce jeho košile hlásí PAN GHOSH MANAŽER. Ti druzí dva jsou zákazníci. Jeden je hubený stařík skoro bez vlasů. Je mu nejméně sedmdesát. Druhý zákazník je tlustá žena. Je tlustší než Mary. Tlustší než to děvče v modrém plášti. Ray si pomyslí, že správně by měla na té podlaze ležet ona.

„Pane, jste manžel tady té paní?“ zeptá se pan Ghosh.

„Ano,“ odpoví Ray. Nezdá se mu to dostatečné. „Jistěže jsem.“

„Hrozně nerad to říkám, ale asi je mrtvá,“ řekne pan Ghosh. „Dal jsem jí umělé dýchání z úst do úst, ale…“ Pokrčí rameny.

Ray si představí, jak ten muž tmavé pleti tiskne ústa na Maryina ústa. Vlastně jí dává francouzáka. Dýchá jí do krku hned vedle drátěného stojanu plného plastových míčků. Pak si Ray klekne.

„Mary,“ řekne. „Mary!“ Jako by se ji snažil probudit po perné noci.

Nezdá se, že by dýchala, ale to se nedá vždycky poznat. Přiblíží ucho k jejím ústům a nic neslyší. Na kůži cítí proudy vzduchu, ale to je nejspíš jenom klimatizace.

„Tady ten pán zavolal záchranku,“ řekne tlustá žena. Drží sáček křupek Bugles.

„Mary!“ řekne Ray. Tentokrát hlasitěji, ale nějak se nedokáže přimět, aby křičel, to mu nejde, když tu klečí a kolem stojí lidé a jeden z nich je tmavý muž. Vzhlédne a omluvně řekne: „Nikdy nebývá nemocná. Je zdravá jako kůň.“

„Člověk nikdy neví,“ prohodí stařík. Potřese hlavou.

„Prostě upadla,“ řekne mladá žena v modrém plášti. „Ani nehlesla.“

„Chytila se za hrudník?“ zeptá se tlustá žena s křupkami.

„To nevím,“ odpoví mladá žena. „Asi ne. Aspoň jsem to neviděla. Prostě upadla.“

Poblíž míčků je stojan se suvenýrovými tričky. Jsou na nich nápisy jako S MÝMI RODIČI SE ZACHÁZELO V CASTLE ROCKU KRÁLOVSKY A JÁ DOSTAL JENOM TOHLE MIZERNÝ TRIČKO. Pan Ghosh jedno vezme a řekne: „Chtěl byste, abych jí zakryl tvář, pane?“

„Panebože, ne!“ lekne se Ray. „Možná je jenom v bezvědomí. Nejsme doktoři.“ Za panem Ghoshem vidí tři kluky, puberťáky, kteří výlohou nahlížejí dovnitř. Jeden z nich fotí mobilem.

Pan Ghosh se podívá směrem, kam se dívá Ray, vyběhne ze dveří a mává rukama. „Děti, jděte odsud! Děti, běžte pryč!“

Kluci se smíchem couvnou, pak se otočí a přeběhnou kolem benzínových stojanů na chodník. Za nimi se ve vedru tetelí téměř pusté centrum města. Projede auto a duní z něj rap. Rayovi ty basové zvuky zní jako Maryin ukradený tep srdce.

„Kde je ta sanitka?“ ozve se stařík. „Jak to, že tu ještě není?“

Ray klečí u manželky a čas utíká. Bolí ho záda a bolí ho kolena, ale kdyby vstal, vypadal by jako divák.

Ukáže se, že sanitka je Chevy Suburban přelakovaný na bílo s oranžovými pruhy. Červené blikačky jako z jackpotu blikají. Vpředu na kapotě je napsáno ZÁCHRANKA OKRES CASTLE, jen je to napsáno pozpátku. Abyste si to mohli přečíst ve zpětném zrcátku. Podle Raye je to docela chytré.

Dva muži, kteří vejdou dovnitř, jsou oblečeni v bílém. Vypadají jako číšníci. Jeden tlačí na rudlu kyslíkovou bombu. Je to zelená nádrž a na ní samolepka s americkou vlajkou.

„Promiňte,“ řekne ten muž. „Jedeme rovnou od bouračky v Oxfordu.“

Ten druhý uvidí Mary ležící na podlaze, s nohama od sebe, rukama u těla. „Ale fuj,“ uleví si. Ray tomu nemůže uvěřit.

„Žije ještě?“ zeptá se. „Je jenom v bezvědomí? Jestli ano, měli byste jí dát kyslík, jinak bude mít poškozený mozek.“

Pan Ghosh vrtí hlavou. Mladá žena v modrém plášti se rozpláče. Ray se jí chce zeptat, proč brečí, ale pak pochopí. Z toho, co právě řekl, si vyfabulovala celý příběh. Kdyby se sem tak za týden vrátil a rozehrál správnou hru, možná by z toho vytloukl milosrdnou šukačku. Ne že by to udělal, ale vidí, že by tu možnost měl. Kdyby chtěl.

Maryiny oči nereagují na světlo z baterky. Jeden zdravotník poslouchá neexistující srdeční tep a druhý měří neexistující krevní tlak. Chvíli jim to trvá. Puberťáci se vrátili s dalšími kamarády. A taky dalšími lidmi. Ray soudí, že je přivábila blikající červená světla na střeše záchranářského suburbanu, stejně jako můry láká světlo na verandě. Pan Ghosh na ně znovu vyběhne a mává rukama. Oni znovu couvnou. Jakmile se pan Ghosh vrátí ke kroužku kolem Mary a Raye, ti venku se vrátí a znovu se dívají.

Jeden zdravotník řekne Rayovi: „To byla vaše manželka?“

„Správně.“

„No, pane, s lítostí vám oznamuji, že je mrtvá.“

„Och.“ Ray vstane. V kolenou mu zapraská. „Říkali mi, že je, ale já si nebyl jistý.“

„Svatá Maria Matko Boží, požehnej její duši,“ pronese tlustá žena s křupkami. Pokřižuje se.

Pan Ghosh nabídne jednomu zdravotníkovu suvenýrové tričko, aby jím přikryl Maryin obličej, ale zdravotník zavrtí hlavou a jde ven. Poví hloučku lidí, že tu není nic k vidění, jako by snad někdo uvěřil, že mrtvá žena v Quik-Piku není zajímavá.

Zdravotník vytáhne zezadu z auta pojízdná nosítka. Udělá to jediným rychlým škubnutím zápěstí. Nohy nosítek se samy rozloží. Stařík s prořídlými vlasy podrží otevřené dveře a zdravotník vjede s pojízdnou smrtelnou postelí dovnitř.

„Páni, to je vedro,“ prohodí zdravotník a otře si čelo.

„Možná byste se na tohle neměl dívat, pane,“ řekne ten druhý, ale Ray sleduje, jak ji zdvihají na nosítka. Na konci nosítek je úhledně složené prostěradlo. Přetáhnou ho přes ni včetně obličeje. Teď Mary vypadá jako mrtvola ve filmu. Vyvezou ji ven do toho vedra. Tentokrát jim dveře podrží tlustá žena s křupkami. Hlouček venku ustoupil na chodník. Těch lidí je určitě přes třicet a stojí v tom srpnovém úpalu.

Když je Mary naložená, zdravotníci se vrátí. Jeden drží úřední složku. Položí Rayovi asi pětadvacet otázek. Ray dokáže odpovědět na všechny kromě té o jejím věku. Pak si vzpomene, že je o tři roky mladší než on, a řekne jim třicet čtyři.

„Odvezeme ji ke svatému Štěpánovi,“ řekne zdravotník s dokumenty. „Můžete jet za námi, jestli nevíte, kde to je.“

„Vím,“ odpoví Ray. „Cože? Chcete dělat pitvu? Rozřezat ji?“

Dívka v modrém plášti vyjekne. Pan Ghosh ji vezme kolem ramen a ona si opře tvář o jeho bílou košili. Raye napadne, jestlipak s ní pan Ghosh spí. Doufá, že ne. Ne kvůli tomu, že pan Ghosh má hnědou kůži, to je Rayovi jedno, ale protože musí být dvakrát tak starý jako ona. Starší muž toho může využít, zvlášť když je šéf.

„No, o tom my nerozhodujeme,“ řekne zdravotník, „ale nejspíš ne. Nezemřela beze svědků…“

„Já to dosvědčím,“ ozve se žena s křupkami.

„… a je to jasný případ infarktu. Pravděpodobně vám ji co nejdřív vydají k převozu do márnice.“

Márnice? Před hodinou seděli v autě a hádali se.

„Nemám žádnou márnici,“ řekne. „Žádnou márnici, hrob, nic. Proč bych sakra měl? Je jí třicet čtyři.“

Dva zdravotníci si spolu vymění pohled. „Pane Burkette, u svatého Štěpána bude určitě někdo, kdo vám pomůže. Nedělejte si s tím starosti.“

„Nemám si dělat starosti? Krucinál!“

Ambulance odjede se stále blikajícími světly, ale s vypnutou sirénou. Hlouček lidí na chodníku se začíná rozcházet. Prodavačka, stařík, tlustá žena a pan Ghosh se dívají na Raye, jako by byl někdo výjimečný. Celebrita.

„Chtěla koupit fialový míč pro naši neteř,“ řekne. „Má narozeniny. Bude jí osm. Jmenuje se Tallie. Dostala jméno po jedné herečce.“

Pan Ghosh vezme fialový míč z drátěného stojanu a oběma rukama ho podá Rayovi. „Pozornost podniku,“ řekne.

„Děkuji vám, pane,“ řekne Ray.

Žena s křupkami se rozpláče. „Mario Matko Boží,“ vypraví ze sebe.

Chvíli tam ještě stojí a povídají. Pan Ghosh vytáhne z lednice limonády. Ty jsou také pozornost podniku. Pijí limonádu a Ray jim poví několik věcí o Mary, o hádkách se nezmíní. Poví jim, jak ušila quilt, který získal cenu na okresní pouti v Castlu. To bylo v roce 2002. Nebo možná 2003.

„To je tak smutné,“ vzdychne žena s křupkami. Otevřela sáček a všem nabídla. Jedí a pijí.

„Moje manželka odešla ve spánku,“ řekne stařík s prořídlými vlasy. „Prostě si lehla na gauč a už se neprobudila. Byli jsme spolu sedmatřicet let. Vždycky jsem čekal, že odejdu první, ale bůh to tak nechtěl. Pořád ji vidím, jak leží na tom gauči.“ Zavrtí hlavou. „Nemohl jsem tomu uvěřit.“

Nakonec Ray už nemá o čem povídat a oni nemají o čem vyprávět jemu. Zákazníci znovu přicházejí. Pan Ghosh některé obsluhuje a žena v modrém plášti obsluhuje jiné. Pak tlustá žena řekne, že už opravdu musí jít. Předtím políbí Raye na tvář.

„Musíte se postarat o svoje záležitosti,“ řekne mu. Její tón je vyčítavý a zároveň laškovný. Ray si pomyslí, že je to možná další možnost milosrdné šukačky.

Podívá se na hodiny nad pultem. Jsou to takové ty s reklamou na pivo. Uplynuly skoro dvě hodiny od chvíle, kdy se Mary protáhla mezi autem a škvárobetonovou zdí Quik-Piku. A Ray si poprvé vzpomene na Bize.

Když otevře dveře, vyvalí se na něj vedro, a když položí ruku na volant, aby se naklonil dovnitř, s výkřikem ruku odtrhne. Uvnitř musí být k šedesáti stupňům. Biz vzadu je mrtvý. Oči má mléčně kalné. Jazyk mu trčí po straně z huby. Ray zahlédne jeho bílé zuby. Ve vousech mu uvízly drobky kokosu. Nemělo by to být legrační, ale je. Není to přímo k smíchu, ale je to legrační způsobem, na který je jedno moderní slovo, ale on si na něj nemůže pořádně vzpomenout.

„Bizi, kamaráde stará,“ řekne. „Promiň. Úplně jsem na tebe zapomněl.“

Zaplaví ho velký smutek a pobavení, jak se tak dívá na upečeného Jacka Russella. To, že něco tak smutného může přesto vypadat legračně, je hrozná hanba.

„Tak už jsi s ní, viď,“ řekne a to pomyšlení je tak smutné – a přitom líbezné –, že propukne v pláč. Je to úplný příval. Zatímco pláče, napadne ho, že teď může kouřit, jak chce, a kdekoli v domě. Může kouřit přímo u stolu v jídelně.

„Už jsi s ní, Bizi, kamaráde stará,“ řekne přes slzy. Hlas má zdušený a huhňavý. Je to úleva, mít hlas, který se přesně hodí pro danou situaci. „Chudák Mary, chudák Biz. K čertu se vším!“

Stále pláče, a s fialovým míčem zastrčeným pod paži se vrátí do Quik-Piku. Poví panu Ghoshovi, že si zapomněl koupit cigarety. Myslí si, že pan Ghosh mu dá krabičku Premium Harmony také jako pozornost podniku, ale štědrost pana Ghoshe tak daleko nesahá. Ray kouří celou cestu do nemocnice, okna má zavřená, Biz leží na zadním sedadle a klimatizace jede naplno.

Se vzpomínkou na Raymonda Carvera

Někdy povídka vznikne najednou – jako hotová věc. Obvykle však ke mně přicházejí ve dvou částech: nejdřív šálek, potom ouško. Jelikož se to ouško nemusí ukázat celé týdny, měsíce a dokonce i roky, mám vzadu v hlavě krabičku plnou nehotových hrnků, každý v jedinečném ochranném mentálním obalu, kterému říkáme paměť. Ouško nemůžete jít hledat, i když máte sebekrásnější šálek. Musíte počkat, až se objeví. Jsem si vědom, že ta metafora trochu pokulhává, ale když mluvíme o procesu, kterému říkáme tvůrčí psaní, pokulhávají skoro všechny metafory. Psal jsem beletrii celý život a pořád rozumím jen velmi málo tomu, jak ten proces funguje. Samozřejmě nerozumím ani tomu, jak mi fungují játra, ale pokud dělají svou práci, jsem spokojen.

Asi před šesti lety jsem byl u toho, když na jedné rušné křižovatce v Sarasotě téměř došlo k nehodě. Jakýsi pirát silnic se pokusil vklínit svůj obrovský tirák – takový ten s mohutnými pneumatikami – do levého odbočovacího pruhu, který měl však už obsazený jiný mohutný tirák. Chlapík, na jehož místo se tlačil, nalehl na klakson, pak samozřejmě zaskřípaly brzdy a ty dvě obludy chlastající benzín skončily pár centimetrů od sebe. Chlapík v odbočovacím pruhu stáhl okno a vystrčil prostředník k modrému floridskému nebi v pozdravu, který je stejně americký jako baseball. Chlapík, který do něj skoro vrazil, mu pozdrav oplatil a přidal tarzanovské zabušení do hrudi, které zřejmě znamenalo: Troufneš si na mě? Pak naskočila zelená, další řidiči začali troubit, a tak ti dva odjeli svou cestou bez fyzického střetu.

Ten incident mě přiměl k zamyšlení, co by se mohlo stát, kdyby se ti dva řidiči vynořili ze svých vozů a začali si to přímo na Tamiami Trail vyřizovat ručně. Nebyla to tak přehnaná představa, k násilí mezi řidiči dochází každou chvíli. Bohužel „dochází k tomu každou chvíli“ není recept na dobrou povídku. Přesto mi ta téměř nehoda nedala spát. Byl to šálek bez ouška.

Asi za rok, zrovna když jsem s manželkou obědval u Applebeeho, jsem uviděl nějakého padesátníka, jak krájí staršímu pánovi hovězí karbanátek. Dělal to pečlivě, zatímco ten starý pán nepřítomně civěl kamsi za něj. V jednu chvíli se zdálo, že se starý pán trochu probral, protože se pokusil chopit příboru, nepochybně si chtěl jídlo nakrájet sám. Mladší muž se usmál a zavrtěl hlavou. Starší pán příbor odložil a znovu jen prázdně civěl. Usoudil jsem, že je to otec se synem, a už to bylo: ouško pro můj hrnek s násilím na silnicích.

Batman a Robin mají spor

Sanderson vídá svého otce dvakrát týdně. Každou středu večer, když zavře klenotnictví, které kdysi dávno založili jeho rodiče, jede tři míle do Cukrkandlového sídla a navštíví tam tátu, obvykle ve společenské místnosti. Nebo v „apartmá“, pokud má táta špatný den. V neděli ho často vezme někam ven na oběd. Zařízení, ve kterém táta dožívá své závěrečné zamlžené roky, se ve skutečnosti jmenuje Zvláštní pečovatelský dům Harvest Hills, ale Sandersonovi připadá Cukrkandlové sídlo výstižnější.

Jejich společně strávený čas není nijak špatný, a nejen proto, že Sanderson už nemusí převlékat staroušovi postel, když se pomočí, nebo že nemusí vstávat uprostřed noci, když táta bloumá po domě, volá na manželku, aby mu udělala míchaná vajíčka, nebo vykládá Sandersonovi, že ti zatracení kluci Fredericksovic jsou vzadu na zahradě, popíjejí a hulákají na sebe (Dory Sandersonová byla po smrti patnáct let a ti tři Fredericksovic kluci, kteří už dávno kluky nebyli, se před lety odstěhovali). O alzheimeru koluje jeden starý vtip. Má tu výhodu, že každý den potkáváte nové lidi. Sanderson zjistil, že skutečně dobré je to, že se scénář málokdy změní. Znamená to, že skoro nikdy nemusíte improvizovat.

Například restaurace Applebee. I když chodí v neděli na oběd do stejného podniku už skoro tři roky, táta skoro vždycky řekne totéž: „Tady to není tak špatné. Měli bychom sem zase zajít.“ Vždycky si dá hovězí karbanátek, středně propečený, a když přinesou chlebový pudink, dozví se Sanderson, že mámin chlebový pudink je lepší. Loni v Applebee na Commerce Way stáhli pudink z jídelníčku, tak si táta – poté, co si nechal od Sanderse čtyřikrát přečíst, jaké mají dezerty, a rozmýšlel se nekonečné dvě minuty – poručil jablečný drobenkový koláč. Když ho přinesli, táta řekl, že Dory na ten svůj dává šlehačku. Pak jenom seděl a civěl z okna na silnici. Příště pronesl stejnou poznámku, ale snědl koláč do posledního drobku.

Málokdy se dá počítat s tím, že si vzpomene, jak se Sanderson jmenuje a co je zač, ale někdy mu říká Reggie, tak se jmenoval jeho starší bratr. Reggie umřel před čtyřiceti lety. Když se Sanderson chystá z „apartmá“ ve středu odejít – nebo v neděli, když svého otce odveze zpět do Cukrkandlového sídla –, jeho otec mu s železnou pravidelností poděkuje a slíbí, že příště mu bude líp.

Zamlada – než se seznámil s Dory Levinovou, která ho zcivilizovala – pracoval Sandersonův budoucí otec jako dělník na texaských naftových polích a občas teď upadá zpět do způsobů toho muže, kterému se ani nesnilo, že se jednoho dne stane úspěšným obchodníkem s klenoty v San Antoniu. V takových případech zůstává zavřený ve svém „apartmá“. Jednou převrátil postel a zaplatil za tu námahu zlomeným zápěstím. Když se zřízenec, co měl službu – José, tátův oblíbenec – zeptal, proč to udělal, táta řekl, že ten zasraný Gunton nechtěl ztlumit rádio. Žádný Gunton samozřejmě neexistuje. Dnes ne. Možná někde v minulosti. Pravděpodobně.

Poslední dobou táta projevuje sklony ke kleptomanii. Zřízenci, sestry a lékaři nacházejí v jeho pokoji všechno možné: vázy, plastové příbory z jídelny, ovladač k televizi ze společenské místnosti. Jednou José objevil pod tátovou postelí krabici od doutníků El Producto plnou různých dílků puzzle včetně osmdesáti nebo devadesáti různých hracích karet. Táta nedokáže nikomu vysvětlit, ani svému synovi, proč ty věci bere, a obyčejně popře, že by to dělal. Jednou Sandersonovi řekl, že se ho Gunderson snaží dostat do maléru.

„Myslíš Guntona, tati?“ zeptal se Sanderson.

Táta mávl tenkou kostnatou rukou. „Ten chlap chtěl vždycky akorát kundu. Byl to vyhlášený šmikadelník z Kundolína.“

Ale vypadá to, že fáze kleptomanie ustává – aspoň to říká José –, a tuto neděli je otec docela klidný. Nemá jeden ze svých jasných dnů, ale není to ani vyloženě špatný den. Je docela dobrý na to, aby vyrazili do Applebee, a jestli to dnes zvládnou, aniž by se otec pomočil, bude všechno výborné. Nosí inkontinenční spodky, jenže samozřejmě páchne. Z toho důvodu Sanderson vždycky chce stolek v rohu. To není problém, obědvají ve dvě a to už jsou davy lidí vracejících se z kostela zpátky doma, kde se dívají v televizi na baseball nebo fotbal.

„Kdo ty jsi?“ zeptá se táta v autě. Je krásný den, ale chladno. V obrovských slunečních brýlích a vlněném svrchníku vypadá skoro jako strýc Junior, ten starý gangster ze seriálu Sopranovi.

„Jsem Dougie,“ odpoví Sanderson. „Tvůj syn.“

„Na Dougieho se pamatuju,“ řekne táta, „ale umřel.“

„Ne, tati, ne-e. Umřel Reggie. On…“ Sanderson nedopoví a čeká, jestli větu dokončí táta. Táta to neudělá. „Měl nehodu.“

„Chlastal, že?“ zeptá se táta. Tohle bolí, i po všech těch letech. To je to špatné na nemoci, kterou otec má – že je schopen náhodných krutostí, které sice nejsou úmyslné, ale stejně pálí jako čert.

„Ne,“ řekl Sanderson, „opilý byl ten kluk, co do něj naboural. A vyvázl z toho jenom s několika škrábanci.“

Tomu klukovi bude dnes přes padesát a pravděpodobně mu už budou šedivět spánky. Sanderson doufá, že dospělá verze toho kluka, který zabil jeho bratra, má skoliózu, doufá, že jeho manželka zemřela na rakovinu vaječníků, doufá, že dostal příušnice a oslepl a stal se neplodný, ale nejspíš se mu vede docela dobře. Dělá někde vedoucího obchodu. Možná dokonce, bůh chraň, dělá vedoucího u Applebee. Proč ne? Tehdy mu bylo šestnáct. Zkratovité jednání. Mladická nerozvážnost. Záznamy jsou zapečetěny. A Reggie? Také zapečetěný. Kosti v obleku pod náhrobním kamenem na Mission Hill. Jsou dny, kdy si Sanderson ani nemůže vzpomenout, jak vypadal.

„S Dougiem jsme si hrávali na Batmana a Robina,“ řekne táta. „Byla to jeho oblíbená hra.“

Zastaví u semaforu na křižovatce Commerce Way a Airline Road, kde brzy nastanou trable. Sanderson se podívá na otce a usměje se. „Jo, tati, správně! Dokonce jsme tak jednou šli o Halloweenu ven, pamatuješ? Přemluvil jsem tě k tomu. Bojovník v plášti a Zázračný chlapec.“

Táta hledí ven čelním sklem Sandersonova subaru a nic neříká. Na co myslí? Nebo se jeho myšlení vytratilo a z nosné vlny zůstala rovná čára? Sanderson si někdy představuje, jaký zvuk by ta čára vydávala: mmmmm. Jako ten zvuk provázející zkušební monoskop v televizi, dávno před kabelovkou a satelitem.

Sanderson položí ruku na tenkou paži ve svrchníku a přátelsky ji stiskne. „Opil ses, jak zákon káže, a máma šílela, ale já se bavil. Byl to můj nejlepší Halloween.“

„Nikdy jsem nepil, když byla manželka poblíž,“ řekne táta.

Ne, pomyslí si Sanderson, když naskočí zelená. Nepil jsi, jakmile tě to odnaučila.

„Chceš pomoct s jídelníčkem, tati?“

„Umím číst,“ odsekne otec. Už nic nepřečte, ale v jejich rohu je dost světlo, takže vidí na obrázky dokonce i s nasazenými gangsterskými brýlemi strýčka Juniora. Sanderson navíc ví, co si objedná.

Když přijde číšník s jejich ledovým čajem, táta řekne, že si dá hovězí karbanátek, středně propečený. „Chci ho růžový, ale ne červený,“ řekne. „Jestli bude červený, vrátím vám ho.“

Číšník přikývne. „Takže jako obvykle.“

Táta se na něj podezíravě podívá.

„Zelené fazolky nebo zelný salát?“

Táta si odfrkne. „Děláte si srandu? Všechny fazole uschly. Toho roku člověk neprodal ani bižuterii, natož pravé věci.“

„Dá si ten salát,“ řekne Sanderson. „A já si dám…“

„Všechny fazole uschly!“ přeruší ho táta důrazně a věnuje číšníkovi pánovitý pohled, kterým říká: Máš námitky?

Číšník, který je obsluhoval už mnohokrát, jenom přikývne a řekne: „Opravdu uschly,“ a pak se otočí k Sandersonovi. „Pro vás, pane?“

Jedí. Táta si odmítne sundat kabát, takže Sanderson požádá o jeden z těch plastových bryndáků a uváže ho otci kolem krku. Táta proti tomu nic nenamítá, možná to ani nezaregistroval. Trocha salátu mu skončí na kalhotách, ale bryndák zachytí většinu kapek houbové omáčky. Když dojídají, táta informuje celý lokál, v podstatě prázdný, že se mu chce chcát tak hrozně, až to cítí v hubě.

Sanderson ho doprovodí na pánské záchody a otec dovolí, aby mu rozepnul poklopec, ale když se Sanderson pokusí stáhnout elastický předek inkontinenčních spodků, táta ho pleskne přes ruku. „Nikdy nepajtluj s nádobíčkem jinýho chlapa, Jimmíku,“ řekne podrážděně. „Copak to nevíš?“

To vyvolá prastarou vzpomínku: Dougie Sanderson stojí před toaletou s kraťasy spuštěnými ke kotníkům a otec klečí vedle něj a dává mu pokyny. Kolik mu tehdy bylo? Tři? Jenom dva? Ano, možná jen dva, ale o té vzpomínce nepochybuje. Je jako střípek zářícího skla, který vidí u silnice, tak dokonale umístěný, že zanechá na sítnici obraz. „Připravit dělo, zaujmout pozici, a pal, až budeš přichystaný,“ říká.

Táta se na něj podezíravě zahledí a pak se usměje, a Sandersonovi až srdce usedá. „To jsem říkával svým klukům, když jsem je učil způsobům. Dory mi řekla, že je to moje práce, a já ji odvedl, bůh je mi svědkem.“

Vypustí proud moči a většina skutečně skončí v pisoáru. Páchne kysele a sladce. Cukrovka. Ale co na tom záleží? Někdy si Sanderson myslí, že čím dřív, tím líp.

Když jsou zpátky u stolu, táta, stále s bryndákem, vynese svůj soud. „Tenhle podnik není tak špatný. Měli bychom sem zase zajít.“

„Co takhle nějaký zákusek, tati?“

Táta o tom nápadu uvažuje, civí z okna, ústa mu zůstala otevřená. Nebo je to zase rovná čára? Ne, tentokrát ne. „Proč ne? Mám ještě místo.“

Oba si objednají jablečný drobenkový koláč. Táta pozoruje kopeček zmrzliny nahoře a vraští obočí jako křoviska. „Moje manželka to podávala se šlehačkou. Jmenovala se Dory. Zkratka pro Doreen. Jako v Klubu Mickeyho Mouse. Ahoj, ahojda, ahojky, jste srdečně vítáni.“

„Já vím, tati. Jez.“

„Ty jsi Dougie?“

„Jo.“

„Fakt? Neutahuješ si ze mě?“

„Ne, tati, jsem Dougie.“

Otec zdvihne lžičku přetékající zmrzlinou a jablky. „Udělali jsme to, že?“

„Udělali co?“

„Šli na koledu jako Batman a Robin.“

Sanderson se překvapeně zasměje. „Jasně že jo! Máma říkala, že jsem se narodil jako cvok, ale ty že se nemáš na co vymlouvat. A Reggie se k nám nechtěl ani přiblížit. Byl z toho úplně znechucený.“

„Byl jsem opilý,“ prohlásí táta a pak se pustí do dezertu. Když skončí, odříhne si, ukáže ven z okna a řekne: „Podívej se na ty ptáky. Jak se jenom jmenujou?“

Sanderson se podívá. Ptáci se tísní na odpadkovém kontejneru na parkovišti. Několik dalších jich sedí na plotě za ním. „To jsou vrány, tati.“

„Kristepane, to vím,“ odsekne táta. „Vrány nás tehdy neotravovaly. Měli jsme vzduchovku. Teď poslouchej.“ Předkloní se a je naléhavost sama. „Už jsme tu někdy byli?“

Sanderson chvilku zvažuje metafyzické možnosti, které ta otázka obsahuje, a pak řekne: „Ano. Chodíme sem skoro každou neděli.“

„No, je to dobrý podnik. Ale myslím, že už bychom se měli vrátit. Jsem unavený. Teď chci tu druhou věc.“

„Zdřímnout si.“

„Tu druhou věc,“ řekne táta a věnuje mu panovačný pohled.

Sanderson kývne na obsluhu, že chce účet, a zatímco u pokladny platí, táta vypluje s rukama zastrčenýma hluboko do kapes kabátu. Sanderson spěšně popadne drobné a musí se rozběhnout, aby byl u dveří dřív, než táta stačí vyjít ven na parkoviště nebo dokonce na rušnou čtyřproudovou Commerce Way.

„To byl pěkný večer,“ řekne táta, když mu Sanderson zapíná pás.

„Jaký večer myslíš?“

„Halloween, troubo. Bylo ti osm, takže to bylo v roce devatenáct set padesát devět. Narodil ses v jednapadesátým.“

Sanderson užasle hledí na otce, ale starý muž se dívá přímo před sebe na projíždějící auta. Sanderson zavře dveře na jeho straně, obejde čumák subaru a posadí se za volant. Mlčky projedou dva nebo tři městské bloky a Sanderson usoudí, že otec na celou věc zapomněl, ale není tomu tak.

„Když jsme se dostali k Foresterovým dole pod kopcem – pamatuješ se na ten kopec, že?“

„Church Street Hill, jasně.“

„Správně! Norma Foresterová otevřela dveře a tobě řekla – dřív, než jsi to řekl ty – ‚Zlobení nebo koleda?‘ Pak se podívala na mě a řekla: ‚Zlobení nebo sklenička?‘“ Táta vydá zvuk jako vrzavé panty, který Sanderson neslyšel už víc než rok. Dokonce se plácne do stehna. „Zlobení nebo sklenička! Ta to rozčísla! Pamatuješ si to, že?“

Sanderson zapátrá v paměti, ale vyjde naprázdno. Vzpomíná si jen na to, jak byl šťastný, že má tatínka s sebou, i když tátův Batmanův kostým – spíchnutý jen tak narychlo – byl hodně mizerný. Šedé pyžamo, vpředu fixem namalovaný netopýří znak. Pláštěnka vystřižená ze starého prostěradla. Batmanův multifunkční opasek byl kožený řemen, do kterého otec zastrkal nejrůznější šroubováky a dláta z krabice s nářadím v garáži – dokonce i francouzský klíč. Masku obstarala kukla prožraná od molů, kterou si táta vyroloval k nosu, aby mu byla vidět ústa. Když se před odchodem postavil na chodbě k zrcadlu, zatáhl po stranách za masku, aby si udělal uši, ale nedržely mu.

„Nabídla mi láhev piva,“ říká táta. Teď už minuli devět bloků na Commerce Way a blíží se ke křižovatce s Airline Road.

„Pochopil jsi to?“ Táta je rozjetý. Sanderson by byl strašně rád, kdyby to pokračovalo celou cestu až do Cukrkandlového sídla.

„Jasně že jo.“ Zmlkl. Jak se Commerce Way blíží ke křižovatce, dva pruhy se rozdělí na tři. Ten úplně vlevo je odbočovací. Směr rovně má červenou, ale semafor určený pro odbočovací pruh ukazuje zelenou šipku. „Ta holka měla kozy jako polštáře. Bylo s ní nejlepší milování, jaký jsem zažil.“

Ano, ubližují. Sanderson to ví nejen z vlastní zkušenosti, ale i z rozhovorů s lidmi, jejichž příbuzní jsou v Cukrkandlu. Většinou to nedělají úmyslně, ale dělají. Vzpomínky, které jim zůstanou, jsou zmatené – jako ukradené dílky puzzle, které José našel v doutníkové krabici pod tátovou postelí – a nikdo jim nevládne, není možné oddělit věci, o kterých je možné mluvit, od věcí, o kterých se mluvit nemá. Sanderson nikdy neměl důvod si myslet, že otec byl za víc než čtyřicet let manželství někdy nevěrný, ale copak se tohle nedomnívají všechny dospělé děti, pokud bylo manželství jejich rodičů klidné a kamarádské?

Odtrhne oči od silnice, aby se na otce podíval, a to je důvod, proč dojde k nehodě, místo aby se auta těsně minula, jak se děje každou chvíli na rušných cestách jako Commerce Way. I tak se nestalo nic strašného, a Sanderson ví, že i když na vteřinu nebo dvě přestal věnovat pozornost silnici, ani tak nehodu nezavinil.

Jeden z těch vysokých pickupů s předimenzovanými pneumatikami a rampou světel na střeše to stočí do jeho pruhu a chce se dostat až doleva včas, aby stihl odbočit dřív, než zelená šipka zhasne. Vůbec nevyhodí blinkr, toho si Sanderson všimne, zrovna když se levý předek jeho subaru srazí se zadkem pickupu. Hodí to s ním i s otcem vpřed do zapnutých pásů a uprostřed dosud hladké kapoty se najednou zdvihne pohoří, ale airbagy se nenafouknou. Prudce zařinčí sklo.

„Kretén!“ vykřikne Sanderson. „Ježíši!“ Pak udělá chybu. Stiskne knoflík, kterým se stahuje okno, vystrčí paži a zakmitá na dodávku prostředníkem. Později si pomyslí, že to udělal jen proto, že s ním byl v autě otec, a táta byl rozjetý.

Táta. Sanderson se k němu otočí. „Není ti něco?“

„Co se stalo?“ zeptá se táta. „Proč jsme zastavili?“

Je zmatený, ale jinak v pořádku. Ještě že měl zapnutý pás, i když bůh ví, že v dnešní době je těžké na ně zapomenout. Auta vám to nedovolí. Ujeďte s nezapnutým pásem patnáct metrů, a začnou na vás podrážděně ječet. Sanderson se nakloní přes tátův klín, palcem otevře přihrádku, vytáhne svoji registraci a pojišťovací kartu. Když se znovu narovná, dveře pickupu jsou dokořán a řidič kráčí rovnou k němu, a absolutně si nevšímá aut, která na něj houkají a vyhýbají se téhle strkanici mezi nárazníky. Není tak hustý provoz, jako by byl v pracovní den, ale Sanderson to nepovažuje za výhodu, protože vidí blížícího se řidiče, a pomyslí si: Mohl bych tu mít problém.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bazar zlých snů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.