Tato kniha je fikce. Některé postavy a děje

vylíčené v tomto románu jsou dílem autorčiny fantazie.

Podobnost se skutečnými osobami, ať už žijícími,

či zesnulými, místy a událostmi může být pouze náhodná.

Copyright © 2012 by Echo Heron

Translation © Blanka Petáková, 2015

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-716-0 (ePub)

ISBN 978-80-7359-702-3 (mobi)

Na památku

Clary Pierce Wolcottové Driscollové Boothové

15. prosince 1861 – 6. listopadu 1944

Když se dívám na okna, mozaiky a lampy, které vytvořila má sestra, vidím v nich její duši. Vždy jsem Claru považovala za jednu z Bohem vyvolených. Dostalo se nám požehnání žít v její společnosti a kráčet v jejím světle. Její památka je hvězdou, která nám bude zářit do konce našich dnů.

Emily Wolcottová, 1944

ÚVODNÍ SLOVO AUTORKY

Tuto knihu jsem začala psát v lednu 2007 poté, co jsem na rozhlasové stanici National Public Radio vyslechla pořad o nálezu třinácti set třiatřiceti dopisů napsaných mezi lety 1853 a 1930. Z větší části šlo o pravidelné týdenní zprávy, které si Clara Wolcottová vyměňovala se svou matkou Fannií a se dvěma ze svých tří sester, Emily a Kate. Zažloutlé stránky dopisního papíru ukrývají pozoruhodné tajemství – totiž že autorkou ikonických Tiffanyho lamp, mnoha vitráží a mozaik je právě Clara, nikoli Louis C. Tiffany, ačkoli on to vždycky tvrdil.

Po většinu svého spisovatelského života se snažím vzdávat hold pozoruhodným ženám, které zůstaly nepovšimnuty právě proto, že byly ženami. Když jsem si přečetla svěží a barvité Clařiny dopisy, v nichž líčí každodenní život v New Yorku na přelomu století, cítila jsem, že ji musím vyvést ze stínu Louise Tiffanyho a po zásluze jí dopřát její vlastní světlo. Clara Wolcottová byla bezpochyby nejen mimořádnou ženou, která předběhla svou dobu o mnoho let, ale i jednou z nejplodnějších a nejoriginálnějších umělkyň Ameriky.

Clařiny dopisy se staly základním kamenem této knihy a spolu s výňatky z jejího deníku mi posloužily k tomu, abych vtiskla tvar dialogům, dějovým liniím a jednotlivým scénám. Při dotváření atmosféry, místa a doby, do níž je Clařin příběh zasazen, jsem se opírala o studium reálií, zároveň jsem však spoléhala i na svou intuici.

Můj pohled na osobnost a charakter Louise Comforta Tiffanyho je podložen četnými životopisnými a dobovými materiály. Tiffanyho deníkové zápisky, které zde předkládám, vycházejí sice z faktů, ale jsou fikcí, neboť se dochovalo jen velmi málo jeho osobních písemných záznamů.

Okna popisovaná ve scéně, v níž Clara navštíví kostel ve městě Troy, nebyla v době Clařiny návštěvy ještě hotova, ale troyské kostely sv. Pavla, sv. Jana a sv. Josefa se pyšní překrásnými vitrážovými okny z Tiffanyho dílny.

Snažila jsem se zachytit věci tak, jak se skutečně staly, ale pokud jsem to považovala ze spisovatelského hlediska za vhodné, neváhala jsem upravit charaktery jednajících postav, časové poměry a události tak, aby vyhověly potřebám mé knihy. Snad mi čtenáři tuto opovážlivost prominou.

Věřím, že pro Claru, tu zamyšlenou ženu na fotografii na originálním přebalu knihy, by bylo poctou, že si po mnoha letech strávených v ústraní a v Tiffanyho stínu, přečtete její příběh.

1888–1892

1

Sklářská společnost Tiffany Manhattan,
roh Čtvrté avenue a Východní dvacátépáté ulice č. 333–35
7. května 1888

Clara Wolcottová a její mladší sestra právě přecházely ulici, když zpoza rohu vyrazilo spřežení. Koně se s divokým výrazem v očích řítili zběsile kupředu a Clara instinktivně ztuhla v polovině kroku. Bez dechu zírala na vyděšeného vozku, který stál na kozlíku a zoufale přitahoval opratě. Ze všech stran se ozývaly výkřiky. Koně změnili směr až v posledním okamžiku. Plně naložený vůz chvíli balancoval jen na dvou kolech, vzápětí s hlasitým žuchnutím dopadl zpět na všechna čtyři a prohnal se kolem obou dívek. Minul je jen o pár centimetrů.

Clara vydechla a sevřela pevněji desky. Vlastně jí dělalo radost, že takové vypjaté situace zvládá mnohem lépe než dřív. Když přijela do New Yorku poprvé, děsil ji pouhý zvuk přibližujícího se vozu. Teď si jen upravila sukni a rázným krokem vykročila do oblaku prachu.

Josie spěchala za ní a přidržovala si klobouk. „Nemůžeš trochu zpomalit?“

„Významní obchodníci, jako je pan Tiffany, neradi čekají. Zvlášť když jde o dvě přivandrovalé nuzačky, které k němu přicházejí žebrat o práci,“ křikla Clara přes rameno do hluku ulice.

„Nejsme nuzačky a ty nejsi žádný přivandrovalec. Vždyť bydlíš v New Yorku už víc než rok, Claro.“

„Právě proto, že tady žiju víc než rok, bys mi měla věřit. Když se člověk opozdí na důležitý přijímací pohovor, může si být téměř jistý, že z něj nuzák brzy bude.“

Clara energicky rázovala k budově Tiffanyho společnosti. Tvářila se klidně, ale pod zdánlivě vyrovnaným zevnějškem se chvěly nervy napjaté k prasknutí. Zdálo se k nevíře, že za chvíli bude mít možnost předložit svou práci samotnému Louisi Tiffanymu. Už samo setkání s věhlasným magnátem bylo dostatečným důvodem k nervozitě, a kdyby snad ne, stačilo, aby si připomněla, že matka a sestry nepochybně informovaly každého v okruhu padesáti mil od rodinné farmy v Ohiu, že v tuto chvíli míří na pohovor, který bude mít zásadní význam pro její budoucnost. Ona a Josie se na několik příštích týdnů zaručeně stanou vděčným tématem, které bude při večeři probírat každá domácnost od Tallmadge až po Kent.

Vešly do vstupní haly, a když dospěly asi do poloviny, vrazil do Clary podsaditý muž. Upíral pohled na hodinky a zjevně nevnímal nikoho a nic okolo sebe. Claře upadly na zem desky a jemu sletěl z hlavy klobouk.

„Koukejte na cestu, ženská!“ zavrčel a sehnul se pro něj.

Clara se k němu s opovržením otočila. Ani po roce si nezvykla na neotesané móresy newyorských mužů a na nezdvořilost, s jakou se chovali k ženám. V Tallmadge, a dokonce ani v Clevelandu by se žádný muž takhle hrubě nezachoval.

„Promiňte, pane, ale myslím, že na cestu byste se měl dívat spíš vy sám.“

„To je ale drzost! Ženským by se mělo zakázat, aby pobíhaly po ulicích samy a bez dozoru jako divoká zvěř!“

„A vás, pane, by měl někdo naučit základním pravidlům, která dodržuje každý civilizovaný muž ve slušné společnosti.“

Hrubián odkráčel se zrudlým obličejem a kloboukem komicky posazeným nakřivo.

Clara zdvihla desky a pokradmu zalétla pohledem k sestře. Josie byla bledá, obličej měla pokrytý krůpějemi potu a ruku si tiskla k prsům, jako by se snažila zamáčknout bolest, která se tam občas ozývala. Jindy by Clara trvala na tom, aby se posadily a odpočinuly si, ale dnes nemohla připustit, aby je Josiino chatrné zdraví zdrželo. Věřila, že zaměstnání u Tiffanyho se pro ni stane vstupenkou do světa, o kterém snila od chvíle, kdy si poprvé uvědomila, že chce život zasvětit umění. A chce-li Josie také vést život newyorské umělkyně, bude si muset na neomalenost druhých rychle zvyknout.

Clara zachytila svůj odraz v jednom ze zrcadel rozvěšených na stěnách haly. Zastavila se, aby se upravila. Celý týden si odpírala obědy, aby ušetřila potřebnou sumu a mohla si vypůjčit modré taftové šaty, které teď těsně obepínaly její štíhlý pas a boky a hladce splývaly ke kotníkům. Z módy vyšly teprve nedávno a jen velmi zkušená švadlena by poznala, že jde o model z minulého roku.

Josie už teď stála vedle ní. Podle současných módních trendů bylo možné považovat obě dívky za atraktivní, přestože měly naprosto odlišné rysy. Oříškově hnědé oči, vystouplé lícní kosti a smyslná ústa dodávaly Claře exotický vzhled, který ostře kontrastoval s jemným dívčím vzezřením její sestry.

Clara pohlédla na hodiny v hale a popadla Josii za ruku. „Musíme si pospíšit!“

Chvatně udělala tři kroky vpřed, ale pak si všimla výtahu a otočila se směrem k němu. „Pojedeme zdviží!“

„Do toho pekelného vynálezu nevkročím!“ zastavila se Josie a rezolutně zavrtěla hlavou. „Utrhne se s námi a zabijeme se!“

„Nebuď hloupá! Výtah je moderní vynález. Za pár vteřin s ním vyjedeme do třetího patra a vystoupíme z něj svěží, jako bychom právě vyšly ze salonu.“

Josie vytáhla z rukávu kapesníček a otřela si pot na obličeji a na krku. „Radši ta tři patra vyběhnu a budu celá schvácená, než bych riskovala život v téhle smrtící pasti.“

Clara popuzeně vzdychla a vydala se za Josií do schodů. V skrytu duše byla ale ráda, že nemusí přiznat, že neví, jak se ten výtah ovládá.

Clara zdvihla ruku, aby zaklepala na dveře, na nichž se zlatými písmeny skvělo jméno Louis C. Tiffany. V tu chvíli ji zachvátily úzkost a zmatek. Zavřela oči a v duchu si znovu rychle prošla své práce. Zcela určitě jsou stejně dobré jako to, co viděla v galeriích. A Louis Tiffany to navzdory svému ohromnému bohatství a proslulosti jistě pozná také. I on je koneckonců umělec, přestože podle Clařina názoru postrádají jeho kresby a vitráže vášeň a sebejistotu a jeho talent nachází uplatnění především v moderním a okázalém interiérovém designu.

Znovu zvedla ruku, ale vtom se dveře otevřely. Před ní stál nápadně hezký muž v béžovém obleku z čínského hedvábí. Nepozdravil a mlčky na Claru zíral, jako by spatřil ducha. Byla by to trapná chvilka, kdyby Clara také nezůstala stát, ohromená Tiffanyho zjevem. Ten štíhlý, elegantní a upravený pán, kterého měla před sebou, neodpovídal ani v nejmenším její představě tlustého chlapíka s podbradkem. Netušila, co říct, a tak se jen usmála.

On na její úsměv okamžitě zareagoval: „Promiňte. Pojďte dál. Jsem Louis Tiffany.“

Clara porušila pravidla správného chování dámy z vyšší společnosti a natáhla ruku k pozdravu dřív než on. „Já jsem Clara Wolcottová a tohle je má sestra Josephine Wolcottová.“

„Přišly jste přesně,“ odtušil a potřásl jí pravicí. „Vlastně dokonce o chviličku dřív. Našly jste nás bez potíží?“

„Tuhle část města dobře znám,“ odpověděla Clara a odkašlala si, aby zakryla rozechvění v hlase. „Snažím se být dochvilná navzdory drožkářům, kteří se mě ustavičně snaží přejet.“

Zdálo se, že ji vůbec neposlouchá. Dál držel její ruku ve své a se zaujetím si Claru prohlížel. Nedokázala se ovládnout a naprosto otevřeně na něj hleděla také. Byl to skutečně velmi pohledný muž, který by leckteré ženě snadno popletl hlavu. Neposlušné vlnité tmavé kučery jako rozfoukané větrem kontrastovaly s elegantně zastřiženou bradkou a knírkem. Široké čelo, široká ústa a rovný nos byly dokonalé. Ale pozornost přitahovaly především oči. Byly velké, zářivě modré a pyšnily se pronikavým, ostrým pohledem dravce. V Claře vzbuzovaly pocit, že do ní Tiffany vidí a dokáže jí číst myšlenky.

V nejvzdálenějším koutě místnosti stál téměř neviděn jakýsi muž, který teď zakašlal a pokročil kupředu.

Tiffany konečně pustil Clařinu ruku a pokývl lehce hlavou. „Tohle je Henry Wyckoff Belknap, umělecký ředitel naší společnosti.“ Odmlčel se a dodal: „Ve firmě je samozřejmě až tím druhým po mně.“

Ze stínu vystoupil drobný, dokonale oblečený pán a pozdravil obě dívky úklonou a milým úsměvem. Byl velmi štíhlý a působil tak mladistvým dojmem, že by si ho člověk snadno spletl s chlapcem.

„Prosím, dámy, posaďte se,“ pokynul Tiffany ke dvěma židlím, které stály u jeho pracovního stolu. Sám usedl naproti nim, posunul si na nose cvikr a zahleděl se do jakéhosi papíru. Clara v něm okamžitě poznala svůj dopis, ve kterém mu nabízela své služby.

Seděla proti oknu a jasné světlo ji oslepovalo. Zabořila podpatky do koberce a pokusila se těžkou židli posunout. Zprvu to nešlo, ale nenechala se odradit. Zkusila to znovu a nakonec postrčila židli do stínu, aby na Tiffanyho dobře viděla.

„Po ukončení akademie jste tedy nějakou dobu učila?“

Ulevilo se jí, že pro začátek nezvolil náročnější téma, a přikývla. „Ano, přijala jsem místo v soukromé dívčí škole, ale nebyla to práce pro mne. Mým životním cílem vždycky bylo stát se návrhářkou.“ Položila si desky na klín a začala rozvazovat šňůrky. „Jak jsem už zmínila ve svém dopise, dovolila jsem si přinést několik svých –“

„A poté, co jste odešla z učitelského místa, jste se zapsala na Western Reserve, školu návrhářství pro ženy, kterou jste dokončila jako nejlepší v ročníku, je to tak?“

„Ano. Když jsem byla –“

Upřeně se na ni zadíval a opět ji přerušil: „Kdy jste zjistila, že chcete být umělkyní, a jak se stalo, že jste se ocitla tady, v mé kanceláři?“

Rozhodla se, že odpoví trochu zeširoka: „Jako první rozpoznala můj talent matka a poslala mě do Clevelandu. Tam jsem brzy zjistila, že nejlepším místem pro umělecká studia je New York City, a od té doby jsem věděla, že chci žít tady.

O několik let později mi má nejlepší kamarádka Alice Gouvyová navrhla, abychom se sem společně přestěhovaly a zapsaly se na Art Students’ League. Přivydělávala jsem si tak, že jsem seděla modelem na hodinách kreslení George Walda. To on mi řekl, že u Tiffanyho hledají návrhářku, která má zkušenosti s –“

„Také zde píšete, že se těšíte dobrému zdraví, denně cvičíte a máte ráda operu a divadlo.“

Náhlá změna tématu ji trochu vyvedla z míry, ale vzpomněla si na Waldovo upozornění, že Tiffany má pověst výstředního člověka a že se jeho podivínstvím nemá nechat zaskočit.

„Když si to mohu dovolit, chodím do divadla moc ráda…“

Tiffany ji pozoroval s neskrývaným pobavením. „Hm, divadlo patří i k mé oblíbené zábavě. Kdo jsou podle vás nejlepší herci současnosti, slečno Wolcottová?“

Zamyslela se. „Bezpochyby Sarah Bernhardtová. A samozřejmě Edwin Booth. Je to největší tragéd naší doby. A slečna Bernhardtová má úžasný dar řeči. Věřím, že je –“

„Ale Booth je přece bratrem Johna Wilkese Bootha, který zavraždil prezidenta Lincolna!“

„To je pravda,“ odpověděla váhavě, „ale s jeho hereckým uměním nemá ten příbuzenský vztah nic společného. Podle toho, co jsem četla, jsou všichni tři bratři Boothové velmi talentovaní herci, a to bez ohledu na nevypočitatelnost politického přesvědčení, které měli či mají.“

„Aha.“ Tiffany stiskl rty a dal se znovu do čtení. O chvíli později se mu v očích kmitla jiskřička vzrušení.

„Zastávala jste manažerskou pozici u společnosti Ransom and Company v Clevelandu, která se zabývá navrhováním nábytku v maurském stylu?“

Šťastná, že jí jeho otázka poskytla pevnou půdu pod nohama, kývla. „Ano, dva roky jsem tam pracovala jako hlavní návrhářka. Měla jsem pod sebou patnáct lidí, kteří –“

„Pro ten styl mám slabost,“ nenechal ji Tiffany opět domluvit. „Maurské prvky používám v řadě vlastních architektonických i designérských projektů.“

„Jistě, maurský styl je zajímavý,“ přisvědčila a vůbec si nebyla jistá, jestli je správné, aby projevila svůj názor, když se na něj Tiffany neptá, zvlášť když s úsudkem svého potenciálního zaměstnavatele tak docela nesouhlasí. „Maurské prvky mohou najít široké uplatnění v architektuře, jak jste to brilantně dokázal na svém sídle Lenox Hill. Ale pokud jde o interiér, kloním se spíše k orientální jednoduchosti. Zdá se mi, že lépe vyhoví požadavkům na dekorativní eleganci a osobní pohodlí. Japonský styl s minimální výzdobou a čistými liniemi je podle mého soudu –“

Belknapa v rohu přepadl záchvat kašle, kterým se marně snažil zakrýt smích. Okamžitě se odmlčela a podívala se na Tiffanyho s obavou, jestli se ho její svobodomyslná řeč nedotkla. Ale Tiffany se nemračil. Naopak, usmíval se. Nechápala proč a napadlo ji, že si s ní jenom pohrává.

Znovu se vrátil k jejímu dopisu. „Když jste přestala pracovat pro Ransoma, přestěhovala jste se do New Yorku a studovala na Umělecké škole Metropolitního muzea? Soustředila jste se na –“

„Ano,“ odpověděla a téměř si neuvědomila, že teď v půli věty přerušila ona jeho. „Chtěla jsem –“

Hleděl na ni se zdviženým obočím a zeširoka se přitom usmíval. Obě dívky mu podvědomě úsměv oplatily.

„Je to více než uspokojivé, slečno Wolcottová!“ poklepal prstem na papír. „Píšete tady, že jste studovala dekoraci interiérů?“

„Clara byla jedinou ženou v celém ročníku,“ vložila se do hovoru Josie. „A měla nejlepší výsledky.“

„Má sestra ale neříká, jak velké pomoci se mi dostalo od ostatních studentů. Ujišťuji vás, že byli stejně schopní jako já…“

Tiffany k ní natáhl ruku. Na okamžik ji to zmátlo a pomyslela si, že to snad má být pozdrav na rozloučenou, kterým chce pohovor ukončit. Už už se chystala mu pravicí potřást, ale pak si uvědomila, že chce jen vidět její portfolio.

Vzal si od ní kožené desky, položil je na stůl a otevřel s opatrností, jakou by od něj nečekala. Belknap přistoupil blíž. Oba muži stáli vedle sebe a hodnou chvíli si beze slova prohlíželi její práce. Potěšilo ji, že nespěchají a zkoumají akvarely i skici celé minuty. Belknap vzal dokonce několik akvarelů do ruky a prohlížel si je s nadšeným vzrušením dítěte, které konečně dostalo vytoužený dárek.

Když Tiffany došel k nejlepší z kreseb – byl to kolibřík –, vzhlédl k ní s respektem, který u něj zatím neviděla. Jako by v tu chvíli spatřil duši jejího umění. Mlčela a tajil se v ní dech.

„Dokonalá práce, slečno Wolcottová,“ pronesl nakonec tiše. „Máte skvělý cit pro barvu i detail. Oba dva jsme stejného uměleckého založení. Stejně jako vy i já sám hledám inspiraci v přírodě.“

S úlevou si oddechla. „Děkuji. Mám i další práce včetně návrhů, které jsem dělala pro firmu Ransom. Budete-li chtít, přinesu je zítra.“

„To nebude nutné,“ odvětil a podal jí desky zpět. „To, co jsem viděl, je více než přijatelné. Žádný další důkaz vašich schopností už nepotřebuji.“

Pak zmlkl. Během okamžiku si dokázal vytvořit odstup ode všech v místnosti. Zdálo se, že se stáhl do sebe a na něco se soustředí. Nedokázala ovšem odhadnout, co by to mohlo být. Co když se snaží najít správná slova, aby jí sdělil, že její schopnosti jsou sice prvotřídní, ale ne dost dobré pro firmu Tiffany? Po chvíli se otočil k Belknapovi.

„Sepíšu všechny potřebné pokyny a pak bych rád, abyste dámy odvedl dolů a představil je panu Braceymu.“ Nato se nečekaně otočil k Josii. „Kde teď se sestrou bydlíte, slečno Wolcottová?“

Jeho otázka zaskočila Josii natolik, že se mlčky podívala na Claru, a ta odpověděla za ni: „Bydlíme v penzionu slečny Toddové v Brooklynu. Nedaleko od parku Fort Greene. Možná to tam znáte.“

Jakmile vypustila ta slova z úst, přála si je vzít zpět. Bylo značně nepravděpodobné, že by Louis Tiffany znal penziony nebo jejich majitele.

Tiffany Clařina slova ostentativně ignoroval a dál upíral pohled na Josii. „Ve své žádosti o zaměstnání uvádíte, že jste se zapsala do podzimního uměleckého kurzu na Art Student’s League. Ale přesto se ucházíte i o práci u Tiffanyho, je to tak?“

Josie odpověděla tak tiše, že se musel naklonit, aby jí rozuměl: „Myslely jsme si – já, naše matka a sestry –, že by bylo nejlepší, kdybych svá studia doplnila praktickými zkušenostmi.“

Dlouho na ni hleděl a pak promluvil mírnějším hlasem: „Je vám teprve sedmnáct, slečno Wolcottová. To je velmi citlivý věk. Obávám se, že být zaměstnaná u nás a zároveň studovat by pro vaše zdraví představovalo příliš velkou zátěž.“

„Jsem si jistá, že ne,“ zavrtěla Josie hlavou. „Jak říkáte, jsem mladá, a to mi dává sílu, kterou budu pro náročný studijní a pracovní program potřebovat.“

Ještě jednou se na ni pátravě zadíval, pak usedl za masivní stůl a dal se do psaní. Několik minut rušilo ticho v místnosti jen občasné zaškrábání jeho pera.

O čtvrt hodiny později si sestry vyměnily kradmý pohled. Clara se chystala, že si odkašle, ale v tu chvíli odložil Tiffany pero a složil několik listů papíru.

„Po dílně vás provede Daniel Bracey, vedoucí oddělení skla. Ten vám také zodpoví všechny otázky.“

Clara se zdvihla ze židle, ale Tiffany pokynul rukou, aby si znovu sedla. „Vaše povinnosti na pozici uměleckého návrháře jsou zcela jasné. Když přijde objednávka, sejdu se s vámi a vysvětlím vám, co si klient přeje. Většinou jde o okna pro kostely a jiné církevní stavby, ale v poslední době se objevilo i několik soukromých klientů, kteří chtějí mít naše okna ve svých domech.

Až budete mít hotovou skicu návrhu včetně barevného schématu, přinesete mi ji. Pokud váš návrh schválím, vytvoříte předlohu, to jest velký nákres v měřítku jedna ku jedné.“

Na okamžik se jí pátravě zahleděl do tváře, jako by napůl čekal, že bude protestovat. „Až bude i toto hotovo, vyberete vhodné sklo a nařežete ho. Povedete si přesné záznamy o každém použitém druhu skla a o jeho váze a budete si zaznamenávat i čas, který jste každým úkonem strávila.

Pan Bracey a jeho lidé pak připraví profily…“ Všiml si zmatených výrazů obou dívek, povzdychl si a vysvětloval: „Jsou to olověné pásky, do kterých se jednotlivé dílky skla zasazují jako do rámečků. Prostě je drží u sebe.“ Počkal si na chápavé přikývnutí a pokračoval: „Já pak vaši práci posoudím a vy provedete změny podle mých pokynů a mého rozhodnutí. Je to jasné?“

„Ano,“ odpověděla Clara se sebedůvěrou, kterou necítila.

„S ohledem na vaše předchozí zkušenosti zhodnotím vaši práci po šestiměsíční zkušební době. Pokud se ukáže, že jste schopná a že vaše pracovní výsledky splnily má očekávání, povýším vás. Ostatní dívky potřebují někoho rozhodného, kdo by je řídil. Do práce přijdete příští pondělí přesně v osm hodin. Nedochvilnost se u Tiffanyho netoleruje za žádných okolností.“

Clara se na své židli naklonila kupředu. „Děkuji, pane Tiffany. Těším se na… “

„Pracovní doba,“ hovořil dál, jako by ji neslyšel, „je od pondělí do pátku od osmi do pěti a v sobotu od osmi do půl čtvrté. Na základě toho, co jsem viděl a jak jsem ohodnotil vaše schopnosti, a s ohledem na odpovědnost vaší pozice stanovuji vaši mzdu na deset dolarů a padesát centů týdně.“

Pak přesunul pozornost k Josii. „Pokud jde o vás, slečno Wolcottová, myslím si –“

„Prý mám velký umělecký talent,“ skočila mu Josie do řeči.

Zdálo se, že se Tiffany rozesměje, ale pak si to rozmyslel. „V tom případě budete pracovat jako asistentka své sestry. Váš plat bude pět dolarů týdně. Ovšem až začne váš umělecký kurz, měla byste se soustředit na studium. V té době se vaše pracovní doba sníží na polovinu a mzda taktéž. Svůj pracovní program si můžete upravit tak, aby co nejlépe odpovídal vašim studijním potřebám. Vyhovuje vám to?“

„Ano, pane. Jsem vám velmi vděčná. Doufám, že –“

Tiffany nečekaně vstal a vykročil ke dveřím. Bylo to nepochybné znamení, že rozhovor je u konce.

Clara se pomalu zvedla, jako by se budila ze sna. Zdálo se jí nemožné, že ji právě zaměstnal jeden z nejslavnějších a nejúspěšnějších mužů v New Yorku. Pohovor jistě netrval déle než půl hodiny, ale ona přesto cítila, že se její život navždy změnil.

Spolu s Belknapem následovali Tiffanyho na chodbu, kde dal šéf Belknapovi instrukce: „Henry, tohle předejte panu Braceymu a zajistěte, aby slečnám Wolcottovým ukázal celé oddělení. Přeji vám hezký den, dámy.“

Clara se cítila tak vzrušená, že se málem uklonila. „Děkujeme vám, pane Tiffany. Nedovedu vyjádřit, jak –“

Louis Tiffany však bez dalších okolků udělal krok zpět a zavřel dveře své kanceláře.

Ze strachu, že by se rozesmály, kdyby se koukly jedna na druhou, se obě sestry otočily k Belknapovi, který se zdál stejně vyvedený z míry jako ony.

Odkašlal si. „A teď, dámy, mě laskavě následujte k našemu novému výtahu.“ Ke Clařinu velkému zklamání však Josie trvala na tom, že půjdou po schodech.

* * *

Oddělení oken a mozaiky představovala jedna veliká dílna, jejíž celá jedna stěna byla prosklená, aby dovnitř mohlo proudit dostatečné množství světla. Clara, ohromená rozlohou místnosti, bloudila očima po vitrážových oknech, která ležela nebo stála na obrovských stojanech v různém stadiu rozpracovanosti. Pak se rozhlédla po dokončených kusech, které byly zavěšené od stropu a odrážely barevné paprsky do všech stran. Uprostřed místnosti se tyčily regály a v nich se třpytila skla snad všech barevných odstínů, které si dokázala představit. Napadlo ji, že tak nějak se asi cítil Alibaba, když objevil loupežnickou jeskyni s pokladem.

Belknap si přitiskl kapesník ke krku. „Rozhodně byste sem neměly chodit ve svátečních šatech, dámy. Nezapomeňte si přinést pracovní zástěry a pohodlné boty.“

Přistoupil k nim jakýsi sveřepě se tvářící muž. Nečekal, až je Belknap představí, vzal mu z ruky písemné instrukce a s mrzutým výrazem je začal číst.

Clara dobře věděla, jaké předsudky panují vůči ženám, které si hledají zaměstnání, místo aby si hledaly manžely. Zároveň si uvědomovala, že právě díky práci, kterou přijala, ji možná právě tento muž začne časem vnímat jako kolegyni, nikoli jako nepřítele, který se snaží připravit o pracovní příležitosti jiné muže.

Téměř celou následující hodinu jim Bracey irským akcentem a výrazivem vysvětloval, kde najdou který nástroj, na koho se mají v případě potřeby obracet, a koho naopak obtěžovat nemají. Prohlásil, že veškeré pracovní pokyny budou přijímat pouze od něho, a nakonec dodal, že všechny „ženské nesmysly“, jako je zbytečné tlachání, hihňání nebo dokonce flirtování bude považovat za důvod k okamžitému propuštění. Svůj výklad zakončil důrazným „Bah!“ a odkráčel pryč.

Clara se chystala pozdravit Braceyův vzdalující se zátylek, ale Josie se za ním rozběhla a začala vesele štěbetat: „Podle vašeho přízvuku je poznat, že pocházíte z Irska, pane Bracey. Prý je to překrásná země plná zelených kopců – smaragdová krajina obklopená azurovým mořem a modrou oblohou. Doufám, že ji jednou uvidím na vlastní oči. Určitě se vám stýská po domově, viďte?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poledne u Tiffanyho.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.