Joshua Dalzelle v nakladatelství

FANTOM Print

ČERNÁ FLOTILA

Válečná loď

Volání do zbraně *

* Připravujeme, český název se může ještě změnit

Copyright © 2015 Joshua Dalzelle

Translation © Jakub Mařík

Cover © Adam Burn

ISBN 978-80-7398-842-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-843-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

KAPITOLA 1

Rok 2423

„Kapitáne Wolfe, admirál vás teď přijme, pane.“

Jackson Wolfe zdvořile kývl na poddůstojníka u recepčního stolu, vstal a uhladil si svou černou vycházkovou uniformu, než cílevědomým krokem vyrazil ke dveřím, které vedly do kanceláře admirála Wintersové. Vešel dovnitř, zastavil se tři kroky od stolu a postavil se do pozoru. Alyson Wintersová ho okázale ignorovala.

Jackson rozpačitě udržoval ztuhlý postoj, zatímco admirál předstírala, že na stole hledá propisku, zatímco dál pracovala na svém tabletu. Přístroji se ve flotile všeobecně přezdívalo „dlaždice“ kvůli logu společnosti, která už dávno neexistovala. O tři minuty později už věděl, že to není jedna z obvyklých her, kterými vyšší důstojníci připomínají svým podřízeným, kde je jejich místo. Tady šlo o záměrnou urážku. Dvojnásob se ho dotklo, že ho admirál Wintersová zjevně považovala za natolik natvrdlého, že bude potřebovat plných pět minut, než mu dnešní lekce dojde. Odložila dlaždici a vzhlédla k němu, jako by si ho všimla teprve teď, další půl minutu ho jen probodávala svým ledovým pohledem.

„Pohov, kapitáne,“ řekla. Jackson se rozkročil, jeho oči krátce sklouzly k jedné ze dvou židlí před stolem. Ona mu však místo nenabídla, tak zůstal stát. „Víte, proč jsem si vás dnes zavolala?“

„Nemyslím si, že bych to mohl vědět, admirále,“ odvětil Jackson. Nic víc neřekl, protože podobné malé hry moc dobře znal. Zpočátku si myslel, že jde o malichernou zášť kvůli tomu, jak získal svou hodnost. V posledních letech si uvědomil, že je za tím něco mnohem zlovolnějšího.

„Modrý kabát prošel inspekcí – stěží – a já si vás zavolala, protože jsem pro vás zúžila seznam potenciálních výkonných důstojníků,“ pověděla mu admirál Wintersová. „Považovala jsem za dobrý nápad probrat to s vámi osobně.“

„Potenciální výkonní?“ zeptal se zjevně zmatený Jackson. „Obávám se, že nerozumím, admirále.“

„Komandér Stevenson vám to neřekl?“ podivila se Wintersová, viditelně si tu chvíli vychutnávala. „Včera jsem schválila jeho přeložení ke Čtvrté flotile. Na své nové umístění odlétá se zásobovacím konvojem.“

Jackson uvnitř bublal vzteky. Dělal, co mohl, aby před admirálem udržel klidnou tvář. „Komandér musel být příliš zaměstnaný, aby mne informoval osobně,“ odvětil neutrálním tónem. „Jsem si jistý, že jeho zpráva na mne čeká v poště.“

„Samozřejmě,“ řekla zklamaně Wintersová. Pečlivě ho sledovala, zjevně doufala v nějaký náznak vzteku. „Tento krátký seznam se sestává ze tří kandidátů. Upřímně, kapitáne, máte štěstí, že je jich tolik. Jen málo kvalifikovaných výkonných důstojníků stojí o službu na torpédoborci a ještě méně jich chce být přiděleno k Sedmé flotile.“

„To je pochopitelné, admirále,“ odpověděl jí klidně Jackson. „Celé měsíce trávíme daleko od přístavů a plavby trvají déle než rok. Pro lodníky, co na to nejsou mentálně připraveni, to může být tvrdé.“

„Ano,“ řekla Wintersová bezbarvým hlasem. „Jsem si jistá, že to je ten důvod. Prosím, kapitáne, sedněte si na židli po vaší pravici, ať spolu můžeme probrat jejich osobní záznamy. Zkusme to vyřešit co nejrychleji, za dvě hodiny mne čekají na recepci na povrchu.“

Netrvalo mu ani třicet minut, než si uvědomil, že seznam ve skutečnosti obsahuje jen jedno jméno. Jedinou kandidátku, kterou admirál Wintersová ze seznamu vybrala a neoblomně trvala na tom, že ji musí umístit na svou loď. Po přečtení její hodnotící zprávy v osobní složce Jackson nechápal proč. Byl zvyklý, že u něj končili průměrní důstojníci i lodníci, ale tato osoba tomu neodpovídala. Nebýt předchozích zkušeností, býval by si myslel, že se mu konečně poštěstilo a na další plavbu vyrazí se schopným a motivovaným výkonným důstojníkem. Jakmile však uviděl úlisný úsměv admirála Wintersové, když s jejím doporučením souhlasil, věděl, že jeho optimismus byl značně přehnaný.

Když odešel z kanceláře admirála Wintersové, bloumal Jackson bezcílně po zahnuté vnější promenádě stanice Jericho, orbitální pevnosti Centrálního velení. Komplex byl centrálním uzlem všech operací flotily a představoval matoucí soustavu přístupových tunelů, doků pro hvězdné lodě a obytných modulů, kde bydleli všichni zaměstnanci CENTCOMu^1, kteří každý den činili rozhodnutí ovlivňující životy lidí jako Jackson. Zastavil se na chodníku, opřel se o zábradlí a podíval se přes vypouklé plexisklo tunelu na otáčející se planetu dole. Haven se nacházel v soustavě Alfa Centauri a patřil k prvním planetám, které lidé kolonizovali, když začali opouštět Zemi, a stále se tu soustředila veškerá skutečná moc v lidmi obývaném prostoru.

1 Hlavní velitelství (pozn. překl.).

Planeta dole se rozmazala, když se soustředil na svůj odraz a prohlížel si rysy, které ostatní důstojníky tolik znechucovaly. Měl průměrnou výšku i postavu, i když možná trochu víc pohublou kvůli mizerné stravě a posedlosti běháním. Olivová pleť, tmavé oči a jako uhel černé vlasy však dávaly jasně najevo, že pochází ze Země. Nevýrazné rasové rysy typické pro rodáka ze Země také ztěžovaly odhad jeho věku, na první pohled vypadal o dobrých deset let mladší než skutečných jednačtyřicet.

Po celé generace bylo horních deset procent pozemské populace probíráno a posíláno do vesmíru, ti nejlepší a nejchytřejší byli posazeni na hvězdné lodě a vysláni kolonizovat nově objevené světy. Přelidněnou, znečištěnou a těžce dysfunkční Zemi opouštěli s radostí. Po několikasetletém exodu se Země v očích mnoha lidí stala jen o něco lepším slumem. Ty, kdo se tam narodili, čekal obtížný boj za uznání. Boj, který vyhrál jen málokdo.

Jackson si povzdechl a pokračoval v chůzi. Nestávalo se často, že by si byl tak moc vědom své podřadnosti, ale po setkání s admirálem Wintersovou v něm na povrch vyplavala spousta zahořklosti a vzteku. Dokonce i během této procházky měl pocit, jako by slyšel nevyslovené myšlenky lidí, které míjel.

„Sociální případ.“

„Okrasa.“

„Zemšťák.“

Zrušil naplánovanou schůzku s dokmistrem ohledně stavu své lodi a zahnul do dalšího přepravního tunelu, který vedl do ubytovny. Právě teď se chtěl jen vrátit do své kajuty a s nikým nemluvit. Také věděl, že jeho šance na únik je bezpečně schovaná v námořnickém vaku a čeká tam na něj. Přestože se od ní snažil držet dál, když torpédoborec kotvil kvůli údržbě a inspekci, dnešní události jeho odhodlání značně nahlodaly.

KAPITOLA 2

Když Jackson následující ráno procházel přístupovým tunelem, který vedl do přístavního komplexu, svou loď mezi zakotvenými plavidly poznal okamžitě. Modrý kabát někdy během minulého dne přesunuli z plně uzavřeného doku do otevřeného kotviště. Později si vezme raketoplán a provede kompletní inspekci trupu, nejdřív však zkontroluje strojovnu a všechna další místa, kde pracovaly opravářské týmy z CENTCOMu.

Zastavil se na chodníku a užíval si vzácný pohled. Svou loď viděl od přídě po záď jen vzácně, protože se většinou nacházel uvnitř jejího trupu, nebo na palubě přecpaného raketoplánu. Torpédoborce třídy Raptor se svou konstrukcí podobaly většině válečných lodí, které lidé postavili. Trup měl přibližně doutníkový tvar, jen zploštělejší, aby se tím zmenšil jeho boční profil, a širší nahoře a dole, kde se nacházely nástavby a věže s magnetickými děly. Hlavní motory, čtyři magnetoplazmové moduly třetí generace (běžně nazývané MPM), byly umístěny poblíž zádi. Pokud jste se na loď dívali zepředu, jejich pylony vytvářely velké X. Přestože bylo plavidlo zařazeno mezi torpédoborce, i ty největší letadlové lodě z oceánských flotil Země jednadvacátého století by proti němu vypadaly jako trpaslíci, mělo výtlak sedm set tisíc tun a na délku měřilo téměř šest set metrů.

Jackson se podíval na svůj komunikátor, aby zkontroloval místní čas, a pokračoval k bezpečnostnímu stanovišti, kterým projde do dokovacího ramene. Po zběžné kontrole průkazu a bioskenu ho nechali projít branou, znuděně vyhlížející mariňák ho vyprovodil ledabylým zasalutováním. Jackson lehce urážlivé gesto přešel a zamířil k pohyblivému chodníku, na kterém překoná zbývající dva kilometry ke své lodi. Stoupl si na blikající kruh a počkal, až chodník zpracuje jeho váhu a cíl, než ho k němu odnese. Materiál v podlaze umožňoval, aby se na chodníku mohlo různou rychlostí a směry zároveň pohybovat několik pasažérů. Jackson se uchechtl, když si uvědomil, že tento systém je patrně tou nejpokročilejší technologií na stanici Jericho.

Kruh, na kterém stál, začal zpomalovat a klouzat k levému okraji chodníku, až se nakonec zastavil před velkým průchodem s digitální cedulí TCS^2 Modrý kabát, DS-710. Jackson sestoupil z chodníku a zamířil k průchodu na lodní lávku, čekal, až si ho všimne hlídka.

2 TCS – Terranská konfederační loď (pozn. překl.).

„Kapitáne Wolfe,“ pozdravil rázně mariňák, postavil se do pozoru a zasalutoval. Jackson mu zasalutování oplatil a zvedl na stůl svůj vak, aby mohl projet skenerem. Při nalodění na vesmírnou loď se i admirál letadlové lodi musel podřídit stejné proceduře jako nejnižší lodník. Prošel skenovacím rámem a počkal, až mu hlídka povolí vstup.

„Vše v pořádku, kapitáne,“ řekl mariňák. „Vaše zavazadlo vám nechám poslat do kajuty, pane.“

„Děkuji, mariňáku,“ přikývl Jackson. Pomalu vyšel po lodní lávce, skrz průhledné stěny si prohlížel trup své lodi. Takhle zblízka ve slitině rozeznával hluboké prohlubně a jizvy, které na lodi během let plutí prázdnotou zanechaly dopady mikrometeoritů. Když se přiblížil k hlavní přechodové komoře, uviděl tam základní posádku, jak na palubě přesouvá palety s materiálem, který nabrali na stanici.

„Modrý kabát, příchod,“ oznámil automaticky lodní počítač přes lodní interkom, když Jackson překročil práh přechodové komory a vstoupil do nákladního hangáru. Několik lodníků, kteří tu pracovali, se po oznámení zastavilo, ohlédlo jeho směrem a zasalutovalo.

„Pokračujte v práci,“ zavolal Jackson a oplatil jim zasalutování. Šel k průlezu na zádi, který ho zavede k výtahům. Byl rozhodnutý provést kompletní inspekci lodi hned, jak to bude možné, ale raději by se při tom nechal doprovodit svým šéfinženýrem. Prozatím zamířil na můstek, kde si prohlédne diagnostická data. Chtěl si zprávy v klidu projít, když je na Modrém kabátu jen základní posádka. Zbytek lodníků měl volno ještě dalších pět hodin.

Přivolal výtah a vyjel magneticky poháněnou kabinou na patnáctou palubu, která byla poslední, co se kompletně nacházela uvnitř hlavního lodního trupu. Odsud musel přejít dvacet metrů k další skupině výtahů, které ho odvezou do věže vybíhající ze hřbetu lodi, kde se nacházel hlavní můstek a hrstka dalších důležitých oddělení. Jackson nikdy nepochopil, proč není můstek ukrytý hlouběji v lodi, zdálo se však, že konstruktéři i po tuctu generací stále vychází z podoby starých námořních plavidel, přestože ta hvězdná stráví celý život ve vakuu.

„Kapitán na můstku!“ oznámil mariňák hlídající u velkého průchodu, který vedl na hlavní můstek. Jackson slyšel hluk, jak se lidé zvedali ze sedadel a stavěli do pozoru dřív, než překročil práh.

„Pokračujte v práci. Strážní důstojníku, poslalo nám Jericho záznamy o údržbě Modrého kabátu?“

„Ano, pane,“ odpověděla mu mladá podporučice stojící u operační stanice.

„Přepošlete je do mé pracovny,“ řekl Jackson. „Očekávám, že se v následující hodině dostaví můj nový výkonný. Pošlete ji hned za mnou.“

„Rozkaz, pane,“ potvrdila váhavě podporučík. „Co se stalo s komandérem Stevensonem?“

„Zelenější pastviny, podporučíku, zelenější pastviny,“ odtušil Jackson. „Pokračujte a nezapomeňte poslat nového výkonného do mé pracovny.“

Opustil můstek a odešel zahnutou chodbou k průlezu se svým jménem a hodností. Jeho pracovna se nacházela kousek od můstku a na dohled mariňáků, co u něj hlídali. Byla to jeho svatyně, kde se pokoušel držet krok s nekonečným papírováním, které patřilo k velení nad hvězdnou lodí. Smutnou pravdou bylo, že po sérii nespolehlivých, nebo neochotných, výkonných důstojníků absolvoval několik plaveb, kdy ve své kajutě spal jen několikrát. Místo toho přespával na pohovce v pracovně, když se snažil zvládnout záplavu dokumentů. Odkládání nepřicházelo v úvahu, protože jakmile se loď vrátila do přístavu, CENTCOM se dožadoval deníků a záznamů dřív, než Modrý kabát odtáhli na jeho kotviště.

Jackson se probíral hlášením o pracích, které provedli na jeho lodi, když se ozvalo jediné zaklepání na jeho průlez.

„Vstupte!“

Průlez se po jeho rozkazu otevřel a do pracovny vstoupila drobná bruneta v dokonale nažehlené černé vycházkové uniformě. Zastavila se před stolem a vysekla rázné zasalutování, zrak upírala k bodu nad jeho hlavou.

„Komandér Celesta Wrightová se hlásí podle rozkazu,“ oznámila, aniž by přestala salutovat.

Jackson nemiloval malicherné důstojnické hry, jako nechat podřízené stát v pozoru a zdánlivě si jich nevšímat. Jen důstojnici přelétl pohledem a zaregistroval dokonalý vojenský postoj a působivou řadu stužek na levé straně hrudníku.

„Pohov, komandére,“ řekl Jackson. „Posaďte se.“

„Děkuji, pane.“ Elegantně vklouzla do jednoho křesla před stolem, záda stále rovná jako pravítko.

„Britannia?“

„Prosím, pane?“ zeptala se zmateně.

„Podle vašeho přízvuku předpokládám, že jste z Britannie,“ upřesnil to Jackson. Z osobní složky, kterou mu poskytla admirál Wintersová, už o ní věděl téměř vše, ale poznání nového zástupce chvíli před odletem si žádalo víc než pouhé pročtení neosobních faktů.

„Ano, pane,“ potvrdila. „Přesněji z Davenu.“

„Slyšel jsem, že je to pěkná planeta,“ pokračoval formálně Jackson. „Nebudu však chodit kolem horké kaše a přejdu rovnou k věci… proč už nelétáte s První flotilou?“

Komandér Wrightová se při otázce ošila a její nablýskaná fasáda lehce popraskala. „Mohu mluvit otevřeně, pane?“

„Zajisté,“ vyzval ji Jackson a pokynul rukou, ať pokračuje.

„První flotila je dokonale zorganizovaná, nejlepší z nejlepších, ale je neskutečně obtížné dosáhnout tam povýšení,“ vysvětlovala. „Průměrný věk kapitána je pětašedesát a celá flotila má plný stav. Na křižníku, kde jsem sloužila naposled, jsem byla jako komandér až pátá v pořadí. Věděla jsem, že pokud chci někdy získat vlastní loď, musím se nechat přeložit.“

„Proč ne Čtvrtá flotila?“ zeptal se Jackson. „Nebo možná Pátá?“

„Podala jsem si žádost i ke Čtvrté flotile,“ přiznala. „U Páté flotily jsem to ani nezkoušela, protože Nové evropské společenství je svou nevraživostí k lidem z Britannie vyhlášené. I kdyby mne přijali, pochybuji, že by mě tam čekala příjemná služba. Zdálo se, že Če… Sedmá flotila je jediná logická volba. Pane.“

„Klidněte to můžete říct, komandére,“ pobídl ji s neveselým úsměvem Jackson. „Černá flotila nebývala vždy hanlivým označením. Předpokládám, že jste plně obeznámena s historii hvězdné flotily Terranské konfederace?“

„Samozřejmě, pane.“

„Předveďte se.“

„Když byla Republika reorganizována v Terranskou konfederaci, disponovala flotilou, která téměř kompletně operovala z Havenu,“ začala a vypadala lehce podrážděně, že musí recitovat prastarou historii, o které se učila ještě před příchodem na Akademii. „Flotila byla původně rozdělena do operačních svazů, ale ty se staly příliš velkými, aby se daly reálně spravovat, a proto došlo k přerozdělení na číslované flotily, které máme dnes. O několik desítek let později se údržba všech flotil, které sloužily všem jednotlivým terranským enklávám, stala logisticky neudržitelnou, pročež byly flotily formálně trvale přiřazeny do vymezených oblastí a zodpovědnost za jejich údržbu přešla z Konfederace na příslušné enklávy.“

„Dosti jednoduchá odpověď, jakou bych čekal u kadetské vstupní zkoušky v prvním ročníku,“ řekl Jackson. Komandér Wrightová se nepatrně naježila. „Zapomněla jste se zmínit, že Sedmá flotila zůstala přiřazená k Havenu a byla pověřena hlídkováním v pásech hlubokého vesmíru mezi lidskými světy, kdy plavby trvají déle než rok, který strávíme v naprosté izolaci. Přezdívka Černá flotila se odvozuje od těchto misí v hlubokém vesmíru, nesouvisí s tím, co se z flotily později stalo. Bývalo to jméno, které lodníci ze Sedmé flotily nosili s hrdostí.“

„Pane, nechtěla jsem naznačovat, že je umístění v Černé flotile podřadné,“ bránila se Wrightová, když si uvědomila svou chybu.

„Nejsem hlupák, komandére,“ řekl Jackson možná trochu ostřeji, než zamýšlel. „Posledních třicet let je Černá flotila místem, kam ostatní flotily s požehnáním CENTCOMu odkládají své disciplinární problémy a jinak nežádoucí důstojníky a lodníky, dokud jim nevyprší smlouva. Ani samotná flotila není v nejlepším stavu. Vezměte si například tuto loď. Tento torpédoborec býval špičkovým plavidlem… před pětačtyřiceti lety. Zatímco my se na Jerichu snažíme napojit nové senzory do čtyřicet let starého MUXu, Nová Amerika se chystá obohatit Čtvrtou flotilu o torpédoborec, který bude rychlejší, lépe vyzbrojený a silněji opancéřovaný než jediná zbývající bitevní loď Černé flotily.“

„Pane,“ začala pomalu Celesta, „nejsem si jistá, kam tím míříte.“

„Jde o to, komandére,“ pověděl jí Jackson, „že zatímco si cením vašich ambicí a respektuji vaši cílevědomost, neměla byste Černou flotilu považovat za místo, kde se bez problémů k velení vyškrábete po zádech druhořadých důstojníků. Očekávám, že povinnosti výkonného důstojníka budete plnit s maximálním nasazením, a také očekávám, že se při tom nenecháte rozptylovat hledáním příležitosti, jak se zmocnit vlastní lodi. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Naprosto, pane,“ odpověděla upjatě. „Ale mohu-li být tak smělá, nezískal jste za stejných okolností velení své lodi i vy?“

„Jsem si dobře vědom řečí, které kolují ohledně mého povýšení, komandére.“ Jacksonova tvář zrudla, jak bojoval s chvilkovým návalem vzteku. „Ať se při té misi stalo nebo nestalo cokoliv, na současné situaci to nic nemění. Mohu se jen dohadovat, co se šušká o nafoukaném Zemšťákovi, kterému se poštěstilo získat velení sešlého torpédoborce v eskadře, která žere důstojníky a sere zničené kariéry. Upřímně řečeno, mě to vůbec nezajímá. Ve vašem vlastním zájmu doufám, že jste umístění na této lodi nepřijala v domnění, že je mé kapitánské křeslo snadno k mání.“

„Samozřejmě že ne, pane,“ odpověděla rychle Celesta, bylo na ní vidět, že své poslední poznámky lituje. „Nechtěla jsem být neuctivá, pane.“

„O tom nepochybuji,“ řekl klidně Jackson. „Jen bych byl rád, kdyby začátek našeho pracovního vztahu nedoprovázela žádná nedorozumění. Četl jsem vaši hodnotící zprávu a upřímně řečeno na mě udělala dojem. Pokud se plně odevzdáte naší lodi, budete pro nás cenným přírůstkem. Máme tu dobrou posádku. Jsou trochu drsnější, ale i tak jsou to spolehliví lodníci. Poznejte je, získejte si jejich respekt a já vám zaručuji, že časem získáte šanci získat vlastní loď… ale musíte si ji nejdřív zasloužit. Máte na mě ještě nějaké další otázky?“

„Jen jednu, pane. Pokoušela jsem se najít odpověď na veřejné síti na Davenu, ale informace o tomto tématu si často odporovaly. Proč se vaše loď jmenuje Modrý kabát?“

Jackson se opřel a přemýšlel nad její otázkou.

„Skutečnost, že velím této určité lodi, je vcelku zajímavou shodou okolností,“ začal vysvětlovat s upřímným úsměvem. „Všechny torpédoborce v Deváté eskadře jsou pojmenované po indiánských válečných náčelnících. Modrý kabát byl válečným náčelníkem Šóniů, starobylého kmene, který kdysi obýval oblast, kde jsem vyrůstal.“

„Takže vy jste se na Zemi jen nenarodil, vy jste tam i vyrůstal?“

„Ano,“ potvrdil Jackson. „Narodil jsem se v Severoamerické unii ve smogem přidušeném městě na řece Ohio a žil jsem tam, dokud jsem si nezasloužil místo v Akademii. V této eskadře jsou dnes čtyři plavidla – Modrý kabát, Šílený kůň, Pontiac a Černý jestřáb. Bývaly tu ještě dvě lodě, ale ty vyřadili už před lety a nikdy je nenahradili.“

„Fascinující,“ řekla Celesta a znělo to upřímně. „Dají se o tomto tématu získat detailnější informace?“

„Mám pár knih, které vám mohu poslat do komunikátoru,“ přislíbil Jackson. „Mezitím spolu projdeme rozpis služeb, abychom maximalizovali naši efektivnost. Nečekám, že jen zaujmete místo, které uvolnil komandér Stevenson, ale chci, abyste sama našla způsob, jak se co nejlépe zhostit jeho funkce. Posádka se nezačne naloďovat dřív než za pár hodin a odletět bychom neměli přibližně další týden. Byl bych rád, kdybyste mě doprovodila, až budu s šéfinženýrem provádět inspekci lodi.“

„Samozřejmě, pane. Bude to skvělá příležitost seznámit se s většinou posádky.“

„Přesně o to jde,“ řekl Jackson. „Běžte napřed a ubytujte se, zavolám vám, až budeme připraveni začít. Vítejte na palubě.“ Při poslední větě se natáhl přes stůl a nabídl jí ruku. Zvedla se z křesla a potřásla mu s ní, než se postavila a vysekla další zasalutování.

„Jsem ráda, že tu jsem, pane.“

„Můžete odejít, komandére.“ Když opustila jeho kancelář, chvíli jen sledoval zavřený průlez, stále si nebyl jistý, co si má o novém výkonném myslet. Navzdory jejímu hodnocení se nemohl zbavit pocitu, že si právě na záda namaloval terč. Skutečnost, že ji tak vehementně prosazovala admirál Wintersová, která v žádném případě nepařila mezi jeho zastánce, ten pocit jen zesilovala.

KAPITOLA 3

„Kapitán na můstku!“

„Pokračujte,“ mávl Jackson rukou. Vystoupal k vyvýšenému velitelskému křeslu a začal projíždět nabídkou na obrazovce připevněné k levé opěrce. „Podporučíku Davisová, jaký je stav posádky?“

„Posádka byla spočtena, zatím chybí sedm osob,“ nahlásila menší, ale pěkně tvarovaná operační důstojnice, když se poradila se svým displejem. „Těch sedm na loď přiváží místní policie. Bude potřeba, aby se s nimi na lávce setkal nějaký důstojník a zajistil jejich převzetí.“

„Výkonný na můstek,“ řekl nahlas Jackson. Počítač se automaticky spojil s komunikátorem komandéra Wrightové a informoval ji, že se má na můstku hlásit kapitánovi. „Operační, povězte mariňákům u hlavní lávky, že se tam brzy ukáže nový výkonný a s místními to vyřídí.“

„Rozkaz, pane,“ potvrdila podporučík Davisová, než začala mluvit do svého mikrofonu.

O pár minut později na můstek vešla lehce zadýchaná Celesta Wrightová. „Potřeboval jste mě, kapitáne?“

Jackson se na ni podíval a všiml si, že na sobě stále má černou vycházkovou uniformu a zjevně nešlo o tu samou, v jaké se mu hlásila po příchodu na loď, což prozrazovaly dokonale nažehlené puky.

„Ano. Máme tu sedm členů posádky, kteří se na opušťáku dole na Havenu bavili víc, než je zdrávo. Místní policie je teď eskortuje k lávce. Chci, abyste se tam s nimi setkala, zajistila jejich propuštění a následně si prošla jejich obvinění a rozhodla o potrestání.“

„Chcete, abych to udělala já, pane?“ ujistila se Wrightová po chvilkovém zaváhání.

„Je to snad problém, komandére?“ zeptal se neutrálním hlasem Jackson.

„Ne, pane. Jen jsem předpokládala, že si budete chtít hlášení projít osobně, protože já zatím lodní posádku neznám.“

„Komandére, nyní máte na starost záležitosti týkající se posádky, což zahrnuje i obyčejné lodníky,“ pověděl jí klidně Jackson, nechtěl svého nového výkonného ztrapnit před osazenstvem můstku. „Budete muset přijít na to, jak se do ní co nejlépe integrovat. V každém případě to vypadá, že s těmi sedmi se seznámíte jako s prvními.“

„Ano, pane,“ odpověděla tichým, ale rozhodným hlasem. „Bude to vše, pane?“

„Ještě něco, komandére. Pokud není řečeno jinak, na lodi se nosí služební uniforma. Přestože od poslední války uběhlo více jak dvě stě padesát let, Modrý kabát je stále válečným plavidlem.“

„Ano, pane.“

„Běžte vyzvednout své lidi,“ propustil ji Jackson. „A nedovolte místním, aby se na vás povyšovali. Personál flotily mohou jen zatknout a zadržet, nic víc jim jejich pravomoc nedovoluje.“

Sledoval ji, jak odchází z můstku, a byl šťastný, že na ni převalil část administrativy. Bývalý výkonný se tak moc bratříčkoval s posádkou, že pro něj bylo téměř nemožné udržet disciplínu. Nakonec to musel být sám Jackson, kdo tlačil na šéfy jednotlivých oddělení, aby si srovnali své lidi, což jeho neoblíbenost mezi důstojníky ještě prohloubilo… pokud to vůbec bylo možné.

„Kapitáne?“ oslovila ho podporučík Davisová a vytrhla ho z jeho myšlenek.

„Pokračujte, podporučíku.“

„Hlídka u lodní lávky hlásí, že na můstek míří skupina z CENTCOMu,“ oznámila mu omluvným tónem. „Všichni měli oprávnění k nalodění.“

„No dobře,“ povzdechl si Jackson. Zatím ani neměl kompletní posádku a nezavedl standardní rozpis služeb a kancelářská krysa z CENTCOMu už si nepochybně připravila nějaký absurdní požadavek, který jen zpomalí přípravy na zkušební let po opravách. Neměl také nejmenších pochyb o tom, čí admirálský podpis pod těmi rozkazy najde.

O dvacet minut později u vstupu na můstek zaslechl hlasy, jak se návštěvníci dohadovali s mariňákem na stráži. Neměl v úmyslu vstát a celý proces urychlit, stále ho dráždilo zpoždění, které návštěvníci nevyhnutelně způsobí.

„Kapitáne Wolfe.“ K velitelskému křeslu přistoupil neznámý mladý poručík. „Jsem poručík McCord a budu dnes vaším lodivodem. Můj tým už je připravený a remorkér dorazí do hodiny.“

„Lodivod?“ zopakoval nechápavě Jackson. „Poručíku, podle rozpisu bychom neměli stanici Jericho opustit dalších šest dní.“

„Změna plánu, kapitáne,“ pověděl mu elegantně oblečený civilista, který se objevil za McCordem.

„A vy jste sakra kdo?“ chtěl vědět Jackson, který cítil, jak mu kontrola nad situaci klouže mezi prsty. Úlisný úsměv na civilistově tváři po Jacksonově hrubém tónu ochabl.

„Jmenuji se Aston Lynch,“ představil se. „Jsem asistent senátora Augusta Wellingtona, předsedy Operačního výboru flotily. Tato loď okamžitě odlétá k Tau Ceti a já vás na tom letu doprovodím. Tady jsou mé rozkazy.“ Podal Jacksonovi zapečetěnou obálku, kterou si kapitán vzal a nacpal do mezery mezi sedadlo a opěrku. Neotevřel ji, vlastně se na ni ani nepodíval.

„V tom případě tu máme menší problém, pane Lynchi, protože my právě prošli přestavbou půl tuctu lodních systémů a od skončení oprav jsme zatím ani jednou nespustili motory,“ procedil Jackson přes zaťaté zuby. „Čekají nás celé týdny, nebo spíš měsíce, testů uvnitř tohoto hvězdného systému, než se vrátíme do normální služby.“

„Jak jsem řekl, plány se změnily.“ Lynch lhostejně pokrčil rameny. „Já tu s vámi nemínil vyjednávat, kapitáne. Sice chápu, že se jedná o nezvyklý rozkaz, ale stále je to rozkaz. Senátor chce, aby toto plavidlo odletělo k Tau Ceti tak rychle, jak jen je možné, a admirál Wintersová nejenže s tím souhlasí, ale osobně se pod ty rozkazy podepsala.“

Jackson cítil naprostou bezmoc, která se projevovala jako spalující vztek uvnitř jeho hrudi. Rozhlédl se a viděl, jak osazenstvo můstku předstírá, že je plně zaměstnávají jejich povinnosti a že právě neslyšeli, jak jejich kapitána ponížil arogantní civilista. Co nejklidněji sáhl po obálce s rozkazy a rozlomil pečeť. Vytáhl list syntetického papíru a rychle si přečetl shrnutí na první stránce.

Bylo to tak, admirál ho nutila přeskočit plánovanou sérii testů nových systémů Modrého kabátu a co nejrychleji vyrazit na cestu. Obhajovala to tím, že navigace a warpového pohonu se při opravách nikdo ani nedotkl a teoreticky by tedy měly stále být řádně nakalibrované. Dole na stránce byl skenovací kód, který mu zpřístupní zabezpečený server na Jerichu, odkud si stáhne kompletní parametry mise. Hned nad ním se skvěl podpis admirála Wintersové, její nezaměnitelné a přehnaně okázalé W.

„Pominu-li fakt, že admirál nikdy nevelela hvězdné lodi,“ začal Jackson odměřeným tónem, „doufám, že si uvědomujete, jak moc splnění těchto rozkazů ohrozí tuto loď a její posádku. Warpového pohonu a navigace se sice nikdo nedotýkal, ale to neznamená, že se to samé dá říct o všem, co je k těm systémům připojeno. Ale rozkazy výslovně uvádějí, že máme odletět tak rychle, jak jen je možné. V tom nevidím problém.“

Lynch se zatvářil zároveň překvapeně a podezřívavě, když se Jackson nečekaně podvolil.

„Dobře, kapitáne,“ řekl pomalu, nejistě se rozhlížel po můstku jako člověk, který se chystal hádat, ale hádka skončila dřív, než mohl přejít do rázného protiútoku. „Pokud je to vše, nechám vás pracovat.“

„Ano, je,“ řekl potěšeně Jackson. „Vaše eskorta vás odvede do kajuty pro hosty.“

Jakmile Aston Lynch opustil můstek, Jackson sebral rozkazy a sestoupil z velitelského pódia. „Budu ve své pracovně. Upozorněte mě, až dorazí remorkéry. Nedovolte jim připojení k trupu, dokud tu nebudu.“

„Rozkaz, pane,“ potvrdila podporučík Davisová jeho odcházejícím zádům.

Jackson seděl za pracovním stolem a podruhé si pročítal detaily svých rozkazů, které však nebyly o nic méně matoucí, než když je četl poprvé. Nedávalo to smysl. Konfederace měla přístup k celé flotile kurýrních lodí, které mohly odvést senátorova asistenta k Tau Ceti, ve většině případů mnohem rychleji než stárnoucí torpédoborec. V rozkazech nebylo sebemenší vysvětlení, proč musela Astona Lynche na Novou Ameriku přepravit loď z Černé flotily. Hlídka na lávce oznámila, že si Lynch přinesl jen obyčejný kufr, nemohl tedy převážet nic speciálního.

Opřel se a promnul si spánky, stále se ho držely následky jeho včerejší noční samoléčby. Pokud si senátor Wellington potřeboval promluvit s někým u Tau Ceti, nejjednodušším a nejlevnějším způsobem by bylo vytvořit šifrovanou zprávu a použít síť dálkových komunikačních dronů, které křižovaly celý lidmi obývaný vesmír. Okamžitá komunikace zatím byla jen zbožným přáním, ale vysokým warpem se pohybující komunikační dron, který převážel digitalizované zprávy mezi systémy, umožňoval alespoň nějakou konverzaci, i když pomalou.

Prozatím bude tancovat, jak budou politici pískat, což zahrnovalo i admirála Wintersovou. Neměl moc na výběr, dokud stále kotvil v doku. Pokud rozkaz splnit odmítne, Wintersová ho s radostí zbaví velení a nahradí někým, kdo s Modrým kabátem k Tau Ceti odletí. Jakmile však vyrazí na cestu, už ho nic svazovat nebude. Bude mít právo zablokovat komunikaci a plnit zadané rozkazy způsobem, který uzná za vhodný, a ten arogantní mladý úředníček s tím nebude moct nic dělat.

Lehce sebou trhl, když někdo zaklepal na dveře. „Vstupte!“

„Kapitáne,“ pozdravila Wrightová, když vešla dovnitř, oblečená v šedé služební uniformě. „Celá posádka je na palubě a přepočítána. Seznam mimosoudních trestů, které jsem udělila našim sedmi potížistům, jsem poslala do velitelské schránky.“

„Posaďte se, komandére,“ vyzval ji Jackson. „Dělali vám ti pitomci z Havenské vnitřní bezpečnosti problémy?“

„Jen malé, pane,“ řekla, když vklouzla do křesla. „V šesti případech šlo o pití alkoholu na veřejnosti, ale v sedmém šlo o opilství a výtržnictví, ke kterému se ještě přidalo fyzické napadení.“

„Předpokládám, že si ho chtěli nechat a poslat na Havenu před soud?“

„Ano, pane,“ potvrdila mu Celesta. „Trochu se vztekali a odvolávali na místní zákony, ale nemyslím si, že by to brali moc vážně.“

„Také o tom pochybuji, to by se pak s ním netáhli přes celou stanici,“ souhlasil Jackson. „Víte o tom, že už máme na palubě lodivoda a jeho tým, který čeká na remorkéry, co nás odvlečou z přístavu?“

„Podle rozpisu od vás jsem si myslela, že se od doku neodpojíme dalších šest dní,“ zamračila se.

„Rozvrh se zjevně změnil,“ odtušil Jackson a podíval se na ni. „O naši loď se očividně zajímá sám senátor Wellington a chce nás venku, abychom k Tau Ceti okamžitě odvezli jeho asistenta.“

„V Sedmé jsem teprve krátce, ale tohle mi připadá krajně nezvyklé.“

„Zkuste neslýchané,“ potvrdil jí Jackson a posunul k ní po stole rozkazy. Vzala si je a rychle pročetla, povytáhla při tom jedno obočí.

„Pověřuje senát Černou flotilu tajnými operacemi často?“ zeptala se, když rozkazy položila pátky na stůl.

„Co tím myslíte?“ zamračil se Jackson.

„Tohle zavání Informační sekcí CENTCOMu. Už jsem s nimi párkrát jednala a podobné hry oni milují. Nasadí na loď operativce, který k sobě nepřitáhne zbytečně velkou pozornost, a kapitánovi dají jen nejasné rozkazy. Upřímně řečeno, pane, zdá se mi, že senátor Wellington nechtěl, aby jeho náklad cestoval standardními kanály, a udělal si z nás kurýry.“

„Doufám, že se mýlíte,“ řekl Jackson. „Nerad bych si myslel, že admirál Wintersová riskuje bezpečnost mé lodi a posádky kvůli nějakých politickým hrátkám. A abych odpověděl na vaši otázku… ne, Černá flotila s rozvědkou obvykle nespolupracuje. Na to nám dostatečně nedůvěřují.“

„Škoda,“ prohlásila diplomaticky Celesta. „Kontakt v CIS^3 by mohl být dobrým zdrojem informací.“

3 Zpravodajská sekce CENTCOMu (pozn. překl.).

„Oh, já nikdy netvrdil, že nemám žádné kontakty,“ pousmál se Jackson. „Jen jsem řekl, že s nimi obvykle nespolupracujeme. Běžte napřed a po zbytek služby zůstaňte na můstku. Informujte mě, až se ukáží remorkéry, co nás mají vyvést z doku.“

„Ano, pane.“ Celesta se elegantně zvedla z křesla a odešla z pracovny.

Jackson se opřel a zavřel oči, užíval si chvíli klidu a ticha, kdy motory Modrého kabátu mlčely uvnitř doku.

„Kapitáne Wolfe, dostavte se na můstek,“ oznámil z interkomu chladný počítačový hlas. Loď neustále věděla, kde se nachází, a aktivovala jen reproduktor v jeho blízkosti. Jackson se zrovna vracel do pracovny po rychlé sprše a převléknutí ve své kajutě. Musel si vybrat mezi umytím a najedením se v důstojnické jídelně, uvědomoval si však, jak moc je zpocený. Každá osoba na můstku s citlivějším nosem by ucítila štiplavý odér potu, stejně jako pach láhve z minulé noci.

„Hlášení,“ řekl při vstupu na můstek, přerušil tím oznámení svého příchodu.

„Remorkéry jsou na pozici dvě stě metrů od přídě,“ hlásila podporučík Davisová. „Stanice Jericho je připravená odpojit všechny spojovací tunely a lávky.“

„Jaký je náš stav?“

„Stav argonu plný. Stav potravin plný. Stav paliva plný,“ četla podporučík Davisová ze seznamu, který si vyvolala na své stanici. „Všechny přechodové komory jsou čisté, posádka přepočítána a všechna oddělení hlásí, že jsou připraveni k odletu.“

„No dobře,“ řekl Jackson dost hlasitě, aby si získal všeobecnou pozornost. „Připravte Modrý kabát k odletu. Uzavřete všechny vnější poklopy a připravte ke spuštění reaktory jedna a tři.“

„Rozkaz, pane,“ potvrdila podporučík Davisová. „Připravuji loď k odletu.“ Nasadila si sluchátka a začala vydávat rozkazy různým oddělením podle nového seznamu, který si otevřela na obrazovce.

Jackson si přitáhl stavový displej na opěrce křesla, aby se podíval, jak jeho posádka připravila loď. Po chvíli sledování obrazovku vypnul. Pocit naléhavosti, který v něm vzbudily jeho rozkazy, se na posádku očividně nepřenesl, protože procentuální stav ukazoval, že ke své práci přistupují s mírnou lhostejností. Potlačil povzdechnutí, které se mu dralo na rty, a přivolal si svou novu výkonnou důstojnici.

„Ano, pane?“ zeptala se tiše Celesta. Předtím se procházela po můstku a dívala se lidem přes rameno, jak plní své úkoly.

„Nepochodujte tady, jen je tím znervózňujete,“ pověděl jí, téměř při tom nehýbal rty. „Pokud chcete zjistit, co dělají, použijte displej na své stanici.“ Ukázal na křeslo, kterého se nacházelo níž po jeho pravici. Také mělo na každé opěrce jednu interaktivní obrazovku. Celesta se tvářila rozmrzele, když jí ukázal, jak přepínat mezi jednotlivými stanicemi můstku.

„Jistě, pane,“ řekla. „Omlouvám se, že nejsem obeznámena se svou stanicí.“

„Není třeba se omlouvat,“ odvětil Jackson. „Jen nedělejte stejnou chybu víc než dvakrát a budeme spolu vycházet.“

„Strojovna hlásí, že jsou připraveni spustit reaktor jedna a tři,“ oznámila od své stanice podporučík Davisová, ani při tom nevzhlédla.

„Informujte komandér-poručíka Singha, že může zahájit spouštění reaktoru,“ řekl Jackson. „Povězte mu, že je zodpovědný za koordinaci se stanicí Jericho.“

„Rozkaz, pane,“ potvrdila Davisová.

O patnáct tichých minut později osvětlení na můstku zesláblo a s bliknutím zhaslo, naskočila červená nouzová světla. Vzduchotechnika umlkla, obvyklé zvuky můstku kvůli tomu zněly nezvykle hlasitě. Jackson na svém displeji sledoval energetickou síť a viděl, že magnetické prstence reaktoru jsou plně nabité a kabelem ze stanice Jericho proudí obrovské množství energie. Ta poslouží k nastartování reakce a během toho procesu bude celá loď využívat jen nouzovou energii.

Reaktor naskočil a postupně dosáhl provozního výkonu. Energie ze stanice Jericho byla po jeho zprovoznění odkloněna do energetického MUXu, multiplexního systému, který zajišťoval rozvod energie po lodi. Světla na můstku se zapnula a vzduchotechnika začala přes mřížky ventilace znovu vyfukovat chladný suchý vzduch.

„Reaktor jedna byl úspěšně spuštěn,“ oznámila podporučík Davisová. „Komandér-poručík Singh hlásí, že loď začne zásobovat do patnácti minut.“

„Dobře,“ řekl Jackson. „Povězte mu, ať počká, až bude jednička poskytovat stabilní výkon, než se přesune ke trojce.“

„Kapitáne Wolfe, za jak dlouho budeme připraveni k odletu?“ zeptal se Aston Lynch z pozorovacího sedadla u zadní stěny.

„Na kolika hvězdných lodích už jste letěl, pane Lynchi?“ zeptal se Jackson.

„Bylo jich hodně,“ ohradil se asistent. „Ve službách senátora Wellingtona cestuji často.“

„O tom nepochybuji. Ale tohle není zbrusu nová kurýrní loď, která na vás čekala na orbitě. Toto je čtyřicet let starý torpédoborec, který byl kompletně odstavený. Stručná odpověď, pane Lynchi, je, že tento systém neopustíme dřív než pozítří.“

„Zítra?!“

„Řekl jsem pozítří, i když by to mohl být i týden,“ upřesnil Jackson, zatímco se snažil udržet klidnou tvář. „Funguje nám jen jeden reaktor ze čtyř. Modrý kabát musí obletět planetu, než dosáhne odletové výšky a bude odvlečen z lokální gravitace Havenu. Poté spustíme všechny reaktory a zažehneme hlavní trysky. Nefungovaly téměř měsíc, proto půjde o studený start. Pak počkáme, dokud nám neposkytnou požadovaný tah a… je nutné, abych pokračoval dál?“

„Ne,“ odsekl rozmrzele Lynch. „Pokud mě tu už nepotřebujete, vrátím se do své kajuty.“

„To bude patrně nejlepší,“ souhlasil s ním Jackson.

Politický operativec vstal, uhladil si sako a odešel z můstku. Po cestě se krátce zastavil, aby se pokochal profilem komandéra Wrightové, když si myslel, že se nedívá.

„Tohle bude příjemná plavba,“ odtušila tiše Celesta.

„Rozkazy jsou rozkazy, komandére,“ připomněl jí Jackson, aniž by odtrhl oči od displeje. Zmateně se na něj zamračila, než se vrátila k vlastním obrazovkám. Jackson s ní naprosto souhlasil, neviděl však jediný důvod, proč by si měl stěžovat před posádkou. Vytvořil by tak nepříjemný precedens a narušil by iluzi, že lodní kapitán je nejvyšším vládcem své říše.

„Strojovna hlásí, že reaktor tři je v provozu,“ přerušila podporučík Davisová jejich tichý rozhovor.

„Poručíku McCorde, můžete začít,“ pověděl Jackson lodivodovi, který trpělivě čekal u stěny můstku.

„Děkuji, kapitáne,“ řekl pilot. Posadil se k sekundární stanici kormidelníka a nastavil ji podle svých preferencí, než kývnutím hlavy naznačil lodníkovi druhé třídy u primární stanice, že přebírá kontrolu nad lodí. Mladý lodník jen přikývl a složil ruce do klína.

McCord si nasadil sluchátka a přes komunikační panel se napojil na krátkovlnnou radiostanici Modrého kabátu. Jackson ho pozoroval, jak hovoří s malou armádou remorkérů, které se shromáždily před jejich kotvištěm, koordinuje je a sleduje jejich postup přes videozáznam z vnějších kamer torpédoborce a stanice Jericho.

Jackson se s mírným zájmem díval, jak se malé výkonné remorkéry magnetickými drapáky připojují k půltuctu míst na trupu jeho lodi. Po pár McCordem odeslaných úpravách se zdálo, že jsou připraveni k odletu.

„Kapitáne, jsme na pozici a připraveni vyrazit na váš rozkaz,“ oznámil poručík McCord.

„Proveďte,“ řekl Jackson, než zapnul lodní interkom. „Celé posádce, připravte se na mikrogravitaci. Zajistěte veškeré volné předměty a ujistěte se, že každý, kdo nebude připoután v křesle, nosí boty s magnetickou podrážkou. Konec hlášení.“

„Stanice Jericho, Modrý kabát žádá o povolení k odletu,“ řekl McCord do otevřeného komunikačního kanálu, který zahrnoval prostor v bezprostředním okolí stanice.

„Povolení uděleno, Modrý kabáte,“ odpověděl po pár sekundách dispečer. „Stahujeme lávky a odpojujeme napájecí kabely. Můžete opustit dok, jen trysky, a pokračovat na standardním odletovém vektoru na první oblet. Bezpečnou cestu, Modrý kabáte.“

„Spouštím trysky,“ oznámil McCord. Jackson viděl, jak dva remorkéry mezi pylony MPM, každý na jedné straně lodi, lehce zaplály, když s tryskami na minimální výkon jemně postrčily torpédoborec do volného prostoru. Když se plavidlo nacházelo v doku, neudržovalo vlastní pole umělé gravitace, protože se nacházelo ve sféře vlivu generátorů Jericha. Než se vzdálí od stanice a dostanou z orbity Havenu, nechají své vlastní generátory vypnuté, pročež bude muset posádka pracovat v beztížném stavu.

Jackson a Celesta sledovali společný monitor u velitelského pódia, který ukazoval různé záběry Modrého kabátu, jak opouští lešení podobný externí dok. McCord měl ve tváři soustředěný, ale jinak uvolněný výraz. Koordinoval menší lodě, aby velké válečné plavidlo vyplulo ven, aniž by poškodilo sebe nebo stanici. Jakmile se do volného prostoru dostaly MPM gondoly, jako by se na můstku ozval chór úlevných povzdechnutí, protože se právě uvolnila nejširší část lodi. Modrý kabát se teď nacházel v otevřeném prostoru, letěl bokem k Havenu a udržoval rychlost pouhých pětapadesát tisíc kilometrů za hodinu, aby držel krok se stanicí Jericho.

„Otáčíme se,“ hlásil McCord. „Začínáme zrychlovat k našemu prvnímu obletu.“

Jackson se díval, jak se lodní příď otáčí, aby mohli vyletět na orbitu. Jakmile McCord otočku dokončil, osazenstvo můstku to jemně vmáčklo do sedadel, když remorkéry na zádi zvýšily výkon a torpédoborec začal zrychlovat pryč od stanice Jericho.

Šlo o nepříjemně pomalý proces, ale za normálních okolností se mu vyhnout nedalo. Hlavní trysky Modrého kabátu sice měly víc než dostatečný výkon, aby je snadno vymanily z orbity i bez pomoci remorkérů, existovaly tu však obavy z údajného poškození životního prostředí ionizovaným plynem, který v takto nízké výšce vypouštěla současná generace lodních motorů. Jackson tomu nevěřil, protože škodlivé emise z nových motorů byly téměř nulové v porovnání se starými loděmi poháněnými jaderným pulzním pohonem, který chrlil vedlejší produkty reakce čistého deuteria. Bez ohledu na to se plavidlům odlet s pomocí vlastních sil nepovoloval, pokud nedošlo k nouzové situaci na stanici nebo útoku na planetu. Na druhou stranu to plnilo i další účel, protože při zrychlení, kterého byly MPM schopny, by let nikdo nepřežil, pokud by loď neměla aktivní gravitační pole, které by kompenzovalo přetížení.

„Než se odkloníme od planety, zrychlíme na stabilní 1G,“ oznámil McCord. „Na vyšších orbitách je minimální provoz, proto nečekám žádné zpoždění.“

„Děkuji, poručíku,“ řekl Jackson. Kvůli zrychlení, které ho tisklo do sedadla, měl pocit, jako by ležel na zádech. Bylo to značně dezorientující, když vestibulární aparát mozku tvrdil něco, s čím oči nesouhlasily. I veteránům vesmírných letů se z toho pocitu občas udělalo nevolno.

Přibližně o hodinu později McCord oznámil, že dosáhli odletové výšky, a odklonil loď od planety, aby mohli zrychlovat ven ze systému. Když se od Havenu vzdálili na čtyři tisíce kilometrů, Jackson nařídil spuštění reaktorů dva a čtyři.

„Povězte komandér-poručíku Singhovi, že jakmile reaktor čtyři získá stabilní výkon, může pokračovat spuštěním hlavního pohonu,“ rozkázal Jackson. „Chci, aby MPM požadovaný tah poskytovaly do hodiny. Kormidelníku, jaký je stav manévrovacích trysek?“

„Trysky jsou online a funkční, kapitáne,“ odpověděl kormidelník. „Loď reaguje na povely kormidla.“

„Děkuji,“ řekl Jackson. „Poručíku McCorde, pokud chcete, můžete odejít, ale klidně zůstaňte, než se stabilizuje naše gravitační pole.“

„Pokud to nevadí, odejdeme hned, kapitáne.“ McCord se v mikrogravitaci pohyboval jako ostřílený profesionál, kterým byl. Když už je neurychlovaly remorkéry, každý teď zažíval pocit, jako by se jim vnitřnosti pohybovaly volným pádem. „Moji posádku dnes čekají další dva odlety a jeden ohlášený přílet. K přechodové komoře se dostanu i bez aktivní gravitace.“

„Jak je libo,“ řekl Jackson. „Děkuji za hladký let.“

„Bylo mi potěšením, kapitáne. Dávejte tam venku na sebe pozor, pane,“ rozloučil se McCord. Jackson na něj jen kývl, než poručík opustil můstek.

„Za jak dlouho naskočí gravitace?“ zeptal se Jackson, když lodivod odešel.

„Reaktor čtyři nyní poskytuje energii a gravimetrický generátor právě nabíhá,“ odpověděla mu podporučík Davisová. „Podle strojovny to potrvá dalších deset minut, než to ucítíme. Ve všech čtyřech hlavních gondolách byly spuštěny plazmové generátory a za dalších čtyřicet minut by měly poskytnout požadovaný tah.“

„Tolik ztraceného času kvůli studenému startu všech našich systému, zatímco kloužeme k okraji,“ zavrtěla Celesta hlavou. „Až naskočí trysky, bude už nejvyšší čas je vypnout a aktivovat warpový pohon. Bylo by mnohem smysluplnější nechat nás v doku, abychom se na odlet připravili tam.“

„Jak jsem řekl, naše rozkazy byly velmi specifické,“ odvětil Jackson. „Operujeme v situacích, které mívají do ideálního stavu daleko. Tohle není žádná velká překážka.“

„Jistě, pane,“ řekla a opřela se v křesle.

Jackson si v duchu udělal poznámku, že až spolu budou sami, musí si s ní promluvit o jejím chování na můstku. Jeho loď už byla disciplinární problémy vyhlášena, ať už oprávněně nebo ne, a to i v eskadře známé svou nedostatečnou profesionalitou, což hlavouny v CENTCOMu značně znepokojovalo. Sice ne dost, aby Jacksonovi dovolili probrat posádku a zbavit se potížistů, ale stačilo to, aby při hodnocení nikdy nezískal dobré skóre. V každém případě by byl raději, kdyby si své připomínky k rozkazům a postupům nechávala pro sebe, protože jinak tím níže postaveným členům posádky poskytne záminku ke stejnému chování.

Trpělivě seděli a začínali cítit gravitační tah, jak stroje v útrobách torpédoborce vytvářely lokální gravitační pole, které bude každý objekt na palubě lodi přitahovat silou stabilního 1G. Zároveň šlo o dynamické pole, které vyrušovalo vliv přetížení na posádku během letu, ale dokonalé nebylo. Během zrychlení a prudkých bojových manévrů někdy docházelo mezi zaznamenáním změny akcelerometrem a reakcí kompenzujícího pole ke znatelným prodlevám.

„Magnetické prstence jsou aktivní a tlak plazmy v hlavních tryskách narůstá,“ řekla Davisová, zatímco na svých stavových obrazovkách sledovala hlášení z půl tuctu sekcí.

„Jen mě upozorněte, až začneme zrychlovat,“ požádal ji Jackson, když ucítil, že se gravitace stabilizovala. Využil příležitosti, aby vstal a protáhl si nohy. Když se svému operačnímu důstojníkovi podíval přes rameno na stav motorů, usoudil, že má dost času, aby si zašel do jídelny pro kafe.

Loď pod jeho nohama ožívala, probouzela se po odtažení z Havenu s minimální energií nezbytnou pro podporu života a zapnutí svých reaktorů. Odevšad přicházel neustávající hukot strojů a syčení vzduchu vyfukovaného vzduchotechnickou.

V jídelně si vzal jeden z hrnků s víčkem zabraňujícím rozlití, které byly zajištěné na stěně, a šel s ním ke kávovaru. Musel si s ním trochu pohrát, protože se po vypnutí gravitace automaticky uzamykal. Nakonec svůj hrnek naplnil a slastně k němu přičichl, než ho uzavřel víčkem. Přestože se to mohlo s ohledem na všeobecný nedostatek pohodlí na lodi zdát zvláštní, CENTCOM se postaral, aby káva a většina potravin na lodích flotily byly stejně kvalitní jako ty, co se daly zakoupit na povrchu planet.

„Kapitán na můstku!“ oznámila nahlas ostraha u dveří. Protože letěli, nikdo nevyskočil z křesla a nestavěl se do pozoru. Na jeho lodi bylo zvykem, že jakmile opustili orbitu nebo dok, na velící palubě se nikdo nezdržoval s formalitami na úkor pozornosti věnované jejich stanicím. Mariňák u dveří ho vlastně ani nemusel ohlašovat.

„Hlášení, podporučíku Davisová,“ řekl, když se posadil zpátky do křesla a zasunul hrnek do držáku, kde ho s tichým cvaknutím přichytil magnet.

„Magnetické udržovací pole je stabilní a plazmové komory jsou plně nabité,“ odpověděla operační důstojnice. „Strojovna hlásí, že máme k dispozici plný tah.“

„Příliš nepospíchejme a dopřejme jim víc času na testy,“ pousmál se Jackson. „Nastavte kurz ke skokovému bodu na Tau Ceti, čtvrtinový tah.“

„Čtvrtinový tah, pane,“ potvrdil kormidelník a přitáhl páku po své levici. Okamžitě se ozvalo hluboké zahučení, když se zapnuly hlavní trysky a Modrý kabát se začal pohybovat vlastní silou. Pocítili lehké přetížení, než ho kompenzovaly gravitační generátory.

Hlavní pohon byly v podstatě obrovské elektrické tryskové motory. Inertní argon byl ionizován a s pomocí frekvenční excitace konvertován v superpřehřátou plazmu. Plazma byla uzavřena v magnetickém poli a přesměrována do vývodu trysek, aby poskytovala tah. Výhodou magnetoplazmového pohonu byla nehořlavost základního paliva a působivý výsledný tah. Nevýhodou bylo nesmírné množství elektrické energie, kterou tento proces vyžadoval, ale té měl Modrý kabát spoustu. V břiše lodi stály v řadě čtyři deuteriové fúzní reaktory, které dokázaly zároveň pohánět motory i zbraně a poskytovaly warpovému pohonu dostatek energie k provedení dlouhého nadsvětelného letu.

„Za jak dlouho při současném zrychlování dorazíme ke skokovému bodu?“ zeptal se Jackson.

„Padesát devět hodin, pane,“ odpověděla podporučík Davisová.

„Přecházíme na standardní rozpis služeb,“ rozkázal Jackson. „Za osmačtyřicet hodin chci mít v konferenční místnosti velitele všech oddělení. Právě získali dva dny k dokončení inspekcí svých sekcí a personálu, než začneme nabíjet warpové jádro.“

„Standardní rozpis, pane,“ potvrdil komunikační důstojník, než příslušné rozkazy rozeslal komunikačním systémem lodi.

„Výkonný, můstek je váš. Pokud mne budete potřebovat, budu u sebe mít svůj komunikátor,“ řekl Jackson, vytáhl z držáku poloprázdný hrnek kafe a odešel z můstku.

KAPITOLA 4

Následující dva dny splynuly v jednu dlouhou řadu inspekcí, nalezených problémů a nouzových oprav, zatímco loď mířila ven ze systému. Jackson si to tempo tajně užíval, líbila se mu ta horečnatá aktivita všude kolem, i když jeho posádka nevrle vrčela a stěžovala si na „idioty z Jericha, co jim zkurvili loď.“ Viděl v tom také příležitost skutečně se spolehnout na schopnosti komandéra Wrightové a zjistit, jestli v tom jejím naleštěném povrchu nenajde nějaké trhlinky. Na konci druhého dne už vypadala vyčerpaně a rozmrzele, protože byla hlavním kontaktem při koordinaci prácí mezi odděleními. Právě ona musela pracovním skupinám říkat, kdy mají začít nebo přestat, a musela poslouchat jejich stížnosti na další lidi, co se jim pletli do cesty.

Všechno řešila s rázným profesionalismem a nenechala se od šéfů oddělení zastrašit. Na Jacksona to udělalo dojem, když vzal v potaz, že je na lodi jen pár dní a nikdy nezastávala post výkonného důstojníka, ale navenek jí dával najevo, že je tu stále velký prostor pro zlepšení. Nebyl na ni tvrdý bezdůvodně, chtěl, aby si ujasnila, že její cesta k velení nevede přes něj. Pokud vážně byla kapitánský materiál, bude si muset zasloužit svou vlastní loď.

„Když to všechno zvážím, čekal jsem, že loď bude v mnohem horším stavu,“ poznamenal Jackson, když si opřel nohy o konferenční stolek a usrkl z kávového hrnku.

„To myslíš vážně?“ ujistil se komandér-poručík Singh, ve svém křesle se trochu hrbil. Ostatní šéfové oddělení odešli hned po schůzce projednávající stav lodi a v místnosti zůstali jen Jackson, Daja Singh a Celesta Wrightová. Celesta jejich neformální rozhovor sledovala s velkým zájmem. Dvojici kromě profesionálního vztahu kapitán a šéfinženýr zjevně pojilo i přátelství.

„Mluvím vážně,“ řekl Jackson. „Tohle jsou jen drobné problémy. Špatně připojený konektor tady a opačně našroubovaná klapka tam, všechno jen v postradatelných nebo sekundárních systémech. Všechny primární letové systémy se zdají být v pořádku.“

„V tak velkém pořádku, jak jen na téhle starožitnosti můžou být,“ zabručel Singh. „Tak co tady děláme, Jacku? Skutečně jsme na nějaké misi, nebo se nás admirál Wintersová snaží zabít a zamaskovat to jako nehodu?“

Jackson se znepokojeně podíval na Celestu, než odpověděl. „Víš toho tolik, co já, komandér-poručíku,“ řekl a zdůraznil hodnost svého šéfinženýra. „Můžu jen doufat, že skutečně jde o něco hodně důležitého, když jsme museli urychlit spuštění naší lodi.“

Singhova další otázka byla přerušena dřív, než se zmohl na jedinou hlásku, protože do konferenční místnosti vpadl Aston Lynch, celý brunátný vzteky nebo fyzickou námahou.

„Proč jsem nebyl informován, že před odletem ze systému dojde k poradě?“ dožadoval se rozhořčeně vysvětlení. Za rudý obličej tedy mohl vztek.

„Došlo k nějaké změně vašeho statutu, o které nevím?“ zeptal se chladně Jackson, když položil nohy zpátky na podlahu. „Pochopil jsem to tak, že jste pasažér, nebo hodnostář, pokud chcete, na palubě mé lodi. Pokud vás přidělili k mé posádce, rád bych ten rozkaz viděl.“

Lynch zrudl ještě víc, než se konečně ovládl a zmohl na odpověď. „Mám operační velení nad touto misí,“ vyhrkl nakonec. „V podstatě se mi zodpovídáte.“

Jackson si v rozkazech pečlivě pročetl každé slovo a věděl, že ten malý arogantní zmetek má vůči jeho posádce a lodi nulovou autoritu. Lynchovo chování – vpadnutí do místnosti a povyšování se před posádkou – ho navíc pořádně rozčílilo. Zhluboka se nadechl, aby mu řekl, co si o tom myslí, ale Celesta ho předběhla.

„To byla má chyba, pane Lynchi,“ řekla a dokázala to podat jako upřímně znějící omluvu. „To mě kapitán Wolfe pověřil přípravou této porady. Předpokládala jsem, že vás shrnutí nalezených závad, což bylo předmětem naší diskuze, nebude zajímat, a proto jsem vás vynechala. Omlouvám se.“

Lynch stál ve dveřích a pusu měl otevřenou, jak se chystal vypálit další verbální salvu, ale Celesta mu právě sebrala vítr z plachet. Asistent senátora se narovnal, upravil si oblečení a nasadil povýšeně znuděný výraz. „No dobře, komandére,“ řekl po chvíli. „Buďte tak laskavá a pohlídejte si, aby se to přehlédnutí neopakovalo. Já sám rozhodnu, jaké informace budu během svého pobytu na této lodi potřebovat.“

„Jistě, pane,“ odvětila klidně a podívala se mu do očí. Jackson se stále tvářil pobouřeně, že se jeho výkonný důstojník omlouvá, přestože neudělala nic špatného. Singh vypadal, že si to představení upřímně užívá.

„Potřebujete ještě něco, pane Lynchi?“ procedil přes zaťaté zuby Jackson.

„Myslím, že to bylo vše, kapitáne,“ řekl asistent a otočil se k odchodu.

„Do pěti hodin přejdeme do warpu. Postarám se, aby vás informovali.“

„To byste měl, kapitáne.“ Lynch prošel průlezem dřív, než to mohl Jackson okomentovat.

„Příjemný mladík,“ řekl neutrálním hlasem Singh.

„Komandér-poručíku, byl byste tak laskav a nechal nás s komandérem Wrightovou chvíli o samotě?“ zeptal se Jackson. Nebyla to žádost.

„Samozřejmě,“ řekl Singh a povytáhl jedno obočí. Když opouštěl konferenční místnost, zavřel za sebou dveře. Jackson chvíli počkal, než se obrátil k Celestě.

„Co to mělo znamenat, komandére?“ zeptal se.

„Prosím, pane?“ zeptala se s nehraným překvapením.

„Ohledně účastníků této porady k žádnému nedorozumění nedošlo,“ pověděl jí Jackson. „Proč jste tvrdila něco jiného?“

„Pane, jen jsem vás chtěla zbavit Lynche.“ Ta otázka ji viditelně vyvedla z rovnováhy. „Pokud jsem překročila nějaké meze, tak se omlouvám.“

„Komandére, pokud nadejde den, kdy si nedokážu poradit se sebestředným poskokem ze senátu, tak rezignuji na svou funkci, protože zjevně nebudu schopen dále velet,“ řekl Jackson. „Do té doby bych raději mluvil sám za sebe. Je vám to jasné?“

„Ano, pane,“ potvrdila škrobeně Celesta. „Je to vše, pane?“

„Ano.“ Jackson se znovu opřel. „Prosím, jděte na můstek a zkontrolujte naši rychlost a směr. Již brzy dosáhneme dostatečné rychlosti ke spuštění warpového jádra. Chci, abyste tam byla a obeznámila se s procedurami na plavidle třídy Raptor.“

„Rozkaz, pane,“ potvrdila Celesta, každé slovo cedila mezi zuby.

Jakmile odešla, Jackson se zasmál tomu, jak Lynche setřela těsně předtím, než se celá situace zvrhla v poměřování ega. I tak její usměrnění považoval za správné. Přestože oceňoval, že se ho instinktivně snaží zbavit provokatérů tím, že jejich hněv svede na sebe, nesloužili spolu dost dlouho, aby poznala, kdy je to vhodné a kdy má prostě sedět a držet jazyk za zuby.

„Kormidelníku, udržujte kurz… plným tahem vpřed,“ rozkázal Jackson. „Operační, spusťte odpočet… teď.“

„Plný tah vpřed, rozkaz,“ potvrdil kormidelník a stáhl páku až na doraz.

„Ano, pane,“ přidal se i poručík Peters, druhý operační důstojník. Na dlouhém úzkém displeji, který se táhl nad předním oknem (ve skutečnosti obrazovkou s ultravysokým rozlišením), se objevila časomíra. Začala odměřovat vymezený čas a loď se otřásala a drnčela, jak hlavní pohon přešel na plný výkon.

„Kurz a zrychlení udržujte patnáct minut,“ rozkázal Jackson, když překontroloval data na svém displeji. „Pak přejděte na nulový tah a začněte vypínat hlavní pohon. Navigátore! Kde jsou mé výpočty pro přechod do warpu?“

„Posílám, pane,“ odpověděl loďmistr stojící u navigační stanice. Byl to rozložitý muž s šedivějícím ježkem a právě se díval přes rameno nervózního lodníka třetí třídy, který by klidně mohl být jeho vnukem, tak velký mezi nimi byl věkový rozdíl. „Warpová data pro skok mezi Alfou Centauri a Tau Ceti už jsou na vaší stanici.“

Jackson si v hlavě přehrával data různých kurzů a porovnával je s telemetrií, která k němu přicházela z operační stanice. Až zapojí warpový pohon, Modrý kabát poletí o hodně vyšší rychlostí. Po chvilkové úvaze se rozhodl držet původního kurzu a rychlosti.

„Navigátore, máte svolení pokračovat na skokovém kurzu Bravo,“ rozhodl Jackson, když si prošel zbytek dat. „Dokončete své výpočty a rozešlete data příslušným oddělením. Ujistěte se, že strojovna dostane správné energetické požadavky. Nerad bych si zopakoval asterijský incident.“

„Zajisté, kapitáne,“ potvrdil nabručeně loďmistr, kterému se narážka viditelně nezamlouvala.

„Asterijský incident?“ zeptala se tiše Celesta, když se naklonila k Jacksonovi.

„Odlétali jsme z planety Asteria, to je kolonie podporovaná Novým evropským společenstvím, a data s energetickými požadavky, které dostala strojovna, byla… nepřesná,“ odpověděl s menší neochotou Jackson. „Přešli jsme na warp, ale uletěli jsme jen necelé čtyři světelné sekundy, než jsme vypadli zpátky do normálního prostoru.“

„Oh,“ hlesla Celesta.

„Přesně tak,“ přikývl Jackson. „A jako by to nestačilo, v systému se nacházely dvě fregaty z Páté flotily. Opakovaně se nás na otevřeném kanálu ptaly, zda nepotřebujeme pomoc, protože jsme uletěli jen půl milionu kilometrů. Nebyl to náš nejlepší den.“

„Já…“ Celesta se zarazila, protože netušila, jak má na takovou historku reagovat. Byl to trapas tak obrovských rozměrů, až ji překvapovalo, že o něm v První flotile nikdy neslyšela.

„Měla byste raději zavolat Lynche,“ zachránil ji Jackson. „Jsem si jistý, že se bude chtít naparovat na můstku a všem překážet, až odsud skočíme.“

„Ano, pane,“ řekla se slyšitelnou úlevou. „Pošlu pro něj jednoho mariňáka.“

„Žádný doprovod,“ zamítl to Jackson. „Jen mu pošlete zprávu na komunikátor.“

„Třicet sekund do nulového tahu,“ oznámil operační důstojník a utnul tak Celestinu odpověď.

„Potvrzuji,“ dodal kormidelník. „Vyčkávám.“

Jackson sledoval, jak se údaj na časomíře žene k patnácti minutám. Mlčel, nechal svou posádku, ať jeho rozkazy splní bez dalších připomínek.

„Nulový tah!“ oznámil poručík Peters. „Zajistit hlavní trysky a připravit se na jejich vypnutí.“

„Nulový tah,“ potvrdil kormidelník a vrátil páku úplně nahoru. Drsné vibrace a rachot, které je provázely poslední dva dny, okamžitě nahradilo téměř strašidelné ticho.

„Strojovna hlásí zajištění hlavního pohonu,“ řekl poručík Peters. „Čistí plazmové komory a ústí trysek.“

„Připravte se vysunout emitory warpového pohonu,“ nařídil Jackson. „Otevřete poklopy na přídi a zádi a zahajte skenování oblasti před Modrým kabátem. Chci vědět o každém kamenu odsud až k našemu skokovému bodu.“

Po chóru potvrzení od osazenstva můstku se opřel a dopřál si dlouhý doušek kávy, než si k sobě přivolal Celestu.

„Vždycky to není tak neohrabané,“ pověděl jí tiše. „Ve vlastním zájmu příslušné procedury provádíme pomalu, aby se mladší osazenstvo můstku mohlo zacvičit. Obvykle bych jim důvěřoval, že vědí, jak mé obecnější rozkazy provést sami.“

„Zarazilo mě to, pane,“ přiznala Celesta. „Nejsem zvyklá, že je akce rozdělena na tolik rozkazů.“

„Není to normou,“ ujistil ji Jackson. „A mezi námi, většina z toho je naprosto zbytečná. Za normálních operačních podmínek neuděláte nic, s čím by plně nesouhlasil počítač.“

„Pravda, ale pokud automatika selže, dobře vycvičená posádka se vyplatí.“

„Což je důvod, proč tato cvičení děláme,“ souhlasil Jackson.

„Ke skokovému bodu při současné rychlosti dorazíme za pětačtyřicet minut,“ zavolal loďmistr od navigace.

„Jak vypadá naše letová dráha?“ zeptal se Jackson operačního důstojníka.

„Data z dálkových senzorů se stále ověřují, pane,“ odpověděl poručík Peters. „Na více jak polovině trasy nám hlásí čisto. Kompletní obraz budu mít za pár minut.“

„Tohle postačí,“ řekl Jackson. „Vysuňte warpové emitory a začněte nabíjet warpové kondenzátory.“

Z otevřených poklopů na trupu Modrého kabátu se začalo vysouvat osm černých, přibližně deset metrů dlouhých a tři metry širokých válců na hubených teleskopických ramenech, dokud se každý emitor nenacházel dvě stě padesát metrů od svého protějšku. Kvůli protáhlému tvaru lodi byla ramena na bocích kratší než ty na hřbetě a břichu. Emitory loď rozdělily na třetiny, čtyři byly vpředu a čtyři u zádi, na každý se napojoval tlustý napájecí kabel.

„Emitory vysunuty,“ ohlásil poručík Peters. „Kondenzátory jsou na šedesáti procentech a narůstají, plně nabité budou za sedm minut.“

„Navigátore?“

„Patnáct minut ke skokovému bodu, pane.“

„Tak to bychom nás měli uzavřít,“ řekl Jackson. „Stáhněte všechny štíty a uzavřete všechny tepelné výměníky. Pokračujte s nabíjením vysunutých emitorů.“

„Spouštím vnější štíty,“ hlásil operační. O pár sekund později se ozvalo nepříjemné skřípání kovu o kov, jak velké kryty zakrývaly citlivou elektroniku a pár skutečných oken na lodi. Vnější výměníky tepla se stáhly do nitra lodi a byly také překryty. Většinou fungovaly jen jako záloha, protože loď zvládala ochlazovat všechny čtyři reaktory i motory pomocí vnitřního uzavřeného chladícího systému.

„Navigátore, máte svolení provést warpový skok,“ řekl Jackson. „Pokračujte dle uvážení.“

„Rozkaz, pane,“ potvrdil loďmistr, zatímco rozhořčeně ukazoval na něco na obrazovce a šťouchal do mladšího lodníka loktem.

„Emitory jsou nabity a připraveny, kapitáne,“ oznámil poručík Peters.

„Dobře, dobře,“ řekl nepřítomným hlasem Jackson, zatímco sledoval odpočet, který dosáhl pěti minut. Emitory warpového pohonu, pátá generace nadsvětelného pohonu hvězdných lodí, se dokázaly nabít za pozoruhodně krátkou dobu. Jackson s aktivací obvykle čekal do poslední minuty, aby snížil riziko, že mezi záďovými a příďovými soustavami dojde ke kolísání, až do nich pustí energii z kondenzátorů. Pokud by z nějakého důvodu nedošlo k výboji včas, loď by skokový bod prostě přeletěla, a buď se vrátila, nebo by se odklonila z kurzu kvůli diagnostice. Nešlo o proceduru flotily, ale to samé platilo o dvou tuctech trvalých rozkazů, které Jackson na Modrém kabátu zavedl.

„Pokračujte a stáhněte gravitaci na půl G,“ rozkázal Jackson, když časomíra ukázala tři minuty. Operační zadal příslušné příkazy a Jackson okamžitě ucítil sníženou přitažlivost.

„Gravitace nastavena na půl G,“ potvrdil Peters.

Protože warpový pohon pracoval na principu manipulace gravimetrických vln, standardní procedurou bylo snížení energie v generátoru gravitačního pole. Snižovalo se tím riziko, že se budou oba systémy navzájem rušit. Až se dostanou do warpu, většina lodi bude cítit půl G, zatímco v odděleních u přídi a zádi budou lidé zažívat přibližně jen jednu pětinu G. Pokud by posádka na snížení výkonu zapomněla, loď by to udělala za ně, nebo by jim skok do warpu znemožnila.

„Připravte se na přechod na warp!“ zaburácel prošedivělý loďmistr u navigace, až sebou všichni na můstku lehce trhli. Jackson se v duchu usmál, protože věděl, že loďmistrovo rázné oznámení počítač vysílal do celé lodi. Jednou pronikavě houkla siréna a přední emitory začínaly modře zářit, jak do nich kondenzátory pumpovaly neskutečné množství energie. Hlavní obrazovka oblasti kolem tří viditelných emitorů automaticky ztlumila, protože jejich zář rychle přešla z modré v jasně bílou. Začínalo kolem nich docházet k viditelným prostorovým deformacím, kolem přídě se vytvářel distorzní prstenec z gravimetrické energie, další vznikal na zádi.

Za méně než sekundu hlavní obrazovka ztmavla úplně a všechno se prudce otřáslo, když se warpové pole stabilizovalo a Modrý kabát prostě zmizel ze soustavy Alfa Centauri v jasném záblesku světla z reziduálních protonů uvolněných skokem do warpu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válečná loď.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.