Bohuslav Brouk
O funkcích práce a osobitosti

© Ivan a Vladimír Broukovi, 2009
© Volvox Globator, 2009 Editor © Viktor A. Debnár, 2009

ISBN 978-80-7511-148-7

K vydání připravil, text na zadní záložce, poznámky pod čarou, biograficko-bibliografickou studii a ediční poznámku napsal, obrazovou přílohu, jmenný rejstřík a seznam doporučené literatury sestavil Viktor A. Debnár.
Doslov s poznámkami pod čarou František Dryje.
Obálka Ondřej Pazdera
E-kniha z písma FreeSerif purehtml.cz
Vydalo nakladatelství & vydavatelství Volvox Globator
Štítného 17, 13000 Praha 3-Žižkov
www.volvox.cz
jako svou 827. publikaci
Vydání první
Praha 2009

Adresa knihkupectví
Volvox Globator:
Štítného 16, 130 00  Praha 3-Žižkov

O funkcích práce a osobitosti

Teoretický význam studie Psychologický portrét lidstva tkví především v odstranění rozporů mezi učením Freudovým a Adlerovým, to jest v syntéze psychoanalýzy a individuální psychologie. Jak se čtenář přesvědčí, má pro rozřešení základních psychologických problémů objevení pocitu méněcennosti, jímž Adler vykládá vesměs všechno lidské jednání a chování, nemenší význam než Freudův objev všemocného a mnohotvárného libida, třebaže oproti psychoanalýze bývá individuální psychologie dosud obvykle považována za nauku neplodnou a přespříliš prostoduchou.

Autor

I. Psychologický portrét lidstva

1. Člověk – tvor všemohoucí

Psychoanalytické učení, které považuje veškerou lidskou aktivitu, a tedy i všechno naše civilisační a kulturní snažení koneckonců za projev sexuálních nebo, správněji řečeno, libidinózních žádostí, vzbuzuje vesměs zděšení a pohoršení. Nebylo by však správné se domnívat, že odpor k psychoanalytickým teoriím a jejich zneuznávání je dáno toliko morálním nebo přímo puritánským založením, s nímž se u lidí tak často shledáváme. Lidé neodmítají psychoanalýzu jenom z důvodů mravních. Naopak se zdá, že mnohem větším a nesmiřitelnějším nepřítelem sexuálního, respektive libidinózního výkladu lidského chování a konání než morálka, je naše ješitnost, která nám nedovoluje, abychom objektivně posuzovali svou životní situaci a abychom se nepokrytě přiznali k své ubohosti, neschopnosti a bezúspěšnosti v kterémkoliv směru a oboru své působnosti.

Psychoanalýza nám totiž odhaluje, že lidský sexuální život je ubohý, neutěšený, že lidé nejsou svým životem in rebus sexualibus spokojeni, takže kdyby lidé dali psychoanalytickým výkladům za pravdu, prozradili by nám svou neschopnost domoci se takového ukájení, po jakém touží. Vzhledem k lidské ješitnosti jest ovšem pochopitelně doznání této nemohoucnosti přespříliš bolestné, než aby se lidé k němu odhodlali. I člověk, který si je zcela jasně vědom, že svých libidinózních tužeb nedosahuje, že eroticky a sexuálně žije více nebo méně skromným a bědným životem, jen zřídka kdy to upřímně přiznává, neboť kdyby se lidé netvářili, jako by byli svými „láskami“ spokojeni, jako by se dokonale vyžívali svými ilegálními milostnými pletkami nebo manželskými povinnostmi, mohli by se jim ostatní posmívat, jak jsou neschopní, nezdatní, ubozí a hodní politování. Psychoanalýza, dokazující, že lidé žijí žalostný, neutěšený pohlavní život, vzněcuje tedy v lidech pocit méněcennosti, a proto se nemůže těšit obecně oblibě a přízni. Co chci to zmohu, namlouvají si lidé a nikdy nepřipustí, že jejich libidinózní tužby zůstávají neukojeny, že ukájení, jež si vymáhají, jest bědné a nedostatečné.

Jestliže přes to přese všecko jsou však někteřílidé přece jen ochotni vyjevit neutěšenost svého sexuálního života, svou nespokojenost s pohlavním ukájením, na jaké se vzmáhají, odvažují se toho jedině proto, že mají pohotově přichystánu omluvu, která by znemožňovala vykládat jejich sexuální bědy jejich méněcenností, jejich neschopností domoci se šťastnějšího sexuálního života. Svůj bědný, ubohý, nicotný sexuální život vykládají totiž obvykle takovíto lidé jako následek svých „vyšších“ zájmů a potřeb, které jim neponechávají sdostatek času a energie na lepší uspořádání jejich sexuálních záležitostí. Tuto omluvu ovšem psychoanalýza úplně diskredituje, jelikož nás učí, že všechny ony „vyšší“ zájmy, všechna ona „vyšší, ušlechtilá“ činnost, již lidé provozují, je v podstatě povahy sexuální a že se jí lidé s nevšední vehemencí oddávají právě jenom z toho důvodu, že jejich přímo neukojené libidinózní požadavky si vynucují tímto lopotným způsobem alespoň sublimované, to jest zmrzačené a velmi skrovňoučké ukájení. Jak zřejmo, nedrásá tedy psychoanalýza naše nitro pocitem méněcennosti jen proto, že nás přesvědčuje o ubohosti a neutěšenosti našeho sexuálního života, nýbrž, a to dokonce hlavně i proto, že nás zpravuje o tom, jak pracně, a přesto marně, bezvýsledně se lidé snaží ze svých sexuálních běd vybřednout.

Směřuje-li všechno lidské snažení k ukájení libidinózních žádostí a tužeb, měl by vlastně člověk, alespoň z hlediska subjektivního, měřit své životní úspěchy svými libidinózními zisky neboli hodnotit svůj život, oceňovat svou životní zdatnost podle toho, jakou měrou a jak dokonale se mu podařilo ukájet svá erotická a sexuální přání. Libidinózní bilance lidského života dopadla by ovšem většinou velmi chabě, a dokonce k nejubožejším a nejtragičtějším výsledkům by vedla u lidí nejaktivnějších, nejčinorodějších, neboť podle psychoanalýzy domáhají se libidinózního ukojení nejskrovnější měrou nad vše očekávání právě lidé, kteří o ně pečují nejlopotnějším způsobem, prací, tvůrčí činností apod. Proto kdyby lidé, honosící se úspěchy, jichž dosáhli ve svém pracovním oboru, ve svém povolání, uznali psychoanalytické učení, uzřeli by pojednou, že se minuli podstatného cíle svých snah, že libidinózní žádosti, které je skrytě, nevědomě k činorodosti podněcovaly, zůstaly celkem neukojeny, a že tak vlastně, vzhledem k svým osobním zájmům, plýtvali energií. Lidský libidinózní život je většinou přespříliš ubohý a nuzný, aby v něm lidé mohli spatřovat poslední cíl a pravý výtěžek celého svého života a veškerého svého snažení. Kdyby však lidé žili šťastnějším, radostnějším, dokonalejším sexuálním životem, kdyby jejich libidinózní zisky byly alespoň zhruba úměrné námaze, s níž o ně usilují, zajisté by se tak mocně nezpěčovali psychoanalytickým, pansexualistickým výkladům. Psychoanalytické učení není tedy lidem nepřijatelné jenom proto, že sexuální život je z hlediska mravního sám o sobě mrzký, hnusný a nízký, nýbrž především proto, že bědný a nicotný je sexuální život, kterého se lidé přes všechno své úmorné snažení domáhají. Psychoanalýza zraňuje lidské sebevědomí, deptá lidi pocitem méněcennosti, a tak i člověk, zbavený všech ideologických předsudků, je ponoukán zneuznávat její teorie.

Lidé se sice odedávna snaží vtěsnat svou pohlavnost do dusného, nevětraného ovzduší manželských ložnic, avšak po vzniku psychoanalýzy pokoušejí se o to dvojnásob horlivěji a pečlivěji, jelikož teprve psychoanalýza je přiměla, aby se za svou pohlavnost opravdu styděli. Psychoanalýzou vyprovokovaný stud z pohlavnosti je totiž mnohem palčivější, bolestivější a opravdovější než stud morální, a to z toho důvodu, že po poznání libidinózního smyslu lidské aktivity spatřují lidé v každé připomínce pohlavnosti připomínku své nezdatnosti a nemohoucnosti. Pohlavnost ve světle psychoanalýzy vzněcuje v lidech pocit méněcennosti. Lidem, kteří dosud nevěřili, že by existovalo něco, čeho by nemohli dosáhnout, dokazuje pojednou psychoanalýza, že mety jejich pohlavnosti jsou jim nedostupné, a že jsou tak vlastně bezmocni a neschopni dosíci svých podstatných, opravdových, to jest libidinózních cílů.

Nikoliv, psychoanalýze nelze dát za pravdu, neboť lidé nedovolí, aby jejich důstojnost a zdání jejich všemohoucnosti bylo osočováno. Jest přece nemožné uznat, že lidé se veškerou svou aktivitou snaží ukojit svá libidinózní přání, když erotické a sexuální rozkoše, jichž se ať již přímo nebo nepřímo, sublimovanou formou domáhají, jsou tak nepatrné a ubohé. Lidé jsou nezdolně přesvědčeni, že jejich libidinózní život, kdyby psychoanalýza měla pravdu, musil by být mnohem úspěšnější, radostnější a dokonalejší. Ždibce rozkoší, jichž se člověk v chvatu života zmocňuje, nemohou být přece kořistí, po níž se každým krokem a dechem po celý svůj život pachtí, a kdo je za ni považuje, je zvrhlík, který se snaží pokálet lidskou vznešenost a zesměšnit lidský důvtip. Žel však pravda nemůže být konstruována s ohledem na lidskou ješitnost. Odpor lidí k psychoanalýze lze pochopit, ale respektovat jej nelze.

Jak zřejmo, olupujípsychoanalytické teorie lidi o iluse, které jim až dotud umožňovaly spokojeně žíti, a leptají lidská nitra pocitem méněcennosti. Proto, spílají-li lidé psychoanalytikům „zmetků, kteří se dívají na svět pohlavním orgánem“, mějme na paměti, že to nečiní ani tak z příčin morálních jako proto, že žijí svůj eroticko-sexuální život nejkormutlivějším a nejbědnějším způsobem, a že vzhledem k tomu je psychoanalýza okrádá o pocit všemohoucnosti a povýšenosti, jímž se posavad neprávem opájeli. Nechť si tedy lidé povykují „Pryč se židovskou psychoanalýzou!“ a nechť si třeba upekou jejího zakladatele Sigmunda Freuda na rožni. Víme dobře, že takto běsní především lidé, kteří si ani nejzávratnějšími životními úspěchy valně nezlepšili svou sexuální situaci a kteří jsou nadále nuceni se spokojovat jako nejintenzivnějšími senzacemi, rozkošemi, vesměs značně chatrnějšími, než jsou rozkoše, které je dopřáno prožít mnohdy i nejubožejším, nejposlednějším tvorům lidské společnosti. Psychoanalýza objevila tragédii lidského života, avšak lidé nemají dosti odvahy, aby si ji náležitě uvědomili a aby se k ní otevřeně přiznali.

2. Usměrněný život

Kdyby lidé nebyli zaujati proti psychoanalýze z právě uvedených důvodů a kdyby ji posuzovali objektivně, čistě rozumově, zajisté by byli nuceni uznat nesmírnou říši a moc sexu, kterou nám objevila psychoanalýza. Ba jest dokonce možné, že by sami přiznali pohlavnosti mnohem větší význam a vliv, než jaký mu dosud přisuzují psychoanalytikové. Pouhý letmý pohled na přírodu by jim postačil, aby si uvědomili, že člověk by byl opravdu podivný a vzhledem k ostatním organismům zcela odlišný tvor v případě, že by jeho pohlavnost dirigovala opravdu jen tragédie a tragikomedie, odehrávající se na prostěradlech, a nezasluhovala se zároveň i o závažnější a složitější lidskou činnost. Považme třeba jen, že veškeré hýření kvetoucí vegetace nevídanými barvami a nejvzácnějšími vůněmi je pouhý sexuální výboj, že nádherné louky, pestře zbarvené tisíci rozmanitými květy, bělostné koruny kvetoucích štěpů, těžké vůně, vydechované šeříky a jasmíny, bizarní a fantastické tvary našich a obzvláště exotických, tropických květů, tařicí zažloutlé skály, nach nepřehledných vřesovišť, „sirná oblaka“, vyvátá z lesů a konečně začasto zlatící hladiny klidných vod atd., jsou jen úkazy sexuálního vyspívání a vyžívání rostlinstva, a že tedy k nejnádhernějšímu rouchu dopomáhá přírodě právě pohlavnost. Lidé však považují paradoxně přírodu za nezvratný důkaz nesprávnosti a zvrácenosti psychoanalýzy, neboť přírodu nechápou a nechtějí pochopit.

Proti sexu vedou lidé pštrosí politiku. Každá připomínka pohlavnosti mimo budoárové prostředí je provokuje, zraňuje, a proto, pečujíce o klid svých duší, snaží se existenci pohlaví slepě pominout, nevnímat a neuznávat. Snil snad některý z nadšených obdivovatelů přírody v kvetoucím háji o pohlavním úsilí, které se touto nádherou projevuje? Evokovala v něm snad kvetoucí příroda, květy, předhánějící se nejfantastičtějšími formami, nejrozmanitějšími barvami a nejsvůdnějšími vůněmi, představu plesu, na němž slečinky se navzájem předstihují honosnými toaletami, drahocennými šperky a exotickými parfémy? Zajisté nikoliv. Parádivost vdavekchtivých dívek pokládají lidé za mrzkou, nečestnou léčku, avšak v okázalém, marnivém vyzdobení kvetoucí flóry vidí naopak projev vznešenosti a ušlechtilosti, neboť na přírodu se dívají neživotně jako kleštěnci na harém.

Lidé, kochajíce se přírodou, nikdy nepomyslí na její pohlavnost. I když se ve škole již od prvých let učí, že květy jsou pohlavními orgány rostlin, spatřují v nich neustále symbol čistoty, nevinnosti a ušlechtilosti, ačkoliv jinak pokládají pohlavnost za pařeniště všech zmatků, mrzkostí a nízkostí. Jsou-li již rozumově nuceni uznávat a uvědomovat si, že pohlavnost se projevuje i jinde než v jejich zšeřelých ložnicích, stává se totiž pro ně pojem pohlavnosti pocitově pouhým flatus vocis, slovem, postrádajícím veškerý svůj smysl a význam. Ačkoliv je nesporné, že lidé jsou obeznámeni s pohlavností rostlin, pravý obsah a dosah tohoto pojmu si neuvědomují. Považme jen, jaký údiv a pohoršení by vzbudil prozaický květinář, který by po způsobu chvalně známých hesel propagoval svou živnost nápisy: „Ozdobte rovy svých drahých rostlinnými genitáliemi!“, „Rostlinným pohlavím řekneš vše“ apod.

Konečně neuvědomují-li si lidé pravou příčinu a smysl půvabného vzhledu kvetoucí vegetace, nelze se tomu mnoho divit, neboť lidé si řádně neuvědomují ani roli pohlaví u fauny. Kdyby lidé měli náležitě na zřeteli, kterak pohlaví působí na tělesný vzhled živočichů, jak honosné a nákladné vzezření mají samci, aby se zalíbili samičkám, a kdyby tento poznatek netlel v zapomnění mezi jejich encyklopedickými vědomostmi, kterých kdysi nabyli, zajisté by nikdy neužívali na příklad nejapného úsloví o nasazování parohů. Parohy zvěře jsou přece ozdobou, propůjčující jí erotický půvab, a zbraní, jíž vítězí nad svými soky v lásce, takže přízví paroháčů přísluší spíše casanovům než klamaným manželům, olysalým pantátům, navždy vyřaděným z erotické konkurence. Jak zřejmo, jsou tedy lidé o pohlavním dimorfismu poučeni, avšak poučení si z něho neberou. Jinak bychom také nemohli pochopit, že se lidé dosud pokoušejí shledávat zásadní, apriorní pochybenost psychoanalýzy, dokumentující, že lidská sexualita není angažována jen v milostných hrách a pletkách. Jsme-li si totiž vědomi, jak značnou měrou je pohlavnost schopna modifikovat rostlinné organismy a živočišná těla, aby snáze a jistěji dosáhla svých záměrů, nemůžeme přece zásadně odmítat předpoklad, že pohlaví se zmocňuje u člověka i jeho specifických duševních schopností, že ovládá i lidského ducha a využívá ho pro své zájmy a cíle. Naopak, poznání nesmírné úlohy a moci sexu v přírodě, poznání, že všechen přepych a divy v živé přírodě si vynutila pohlavnost organismů, jest nás schopno jen utvrzovat ve víře, že i na lidské snažení, na všechna díla lidská jest nutno pohlížet stejně jako na bizarní květy rostlin nebo na důraznou a honosnou pohlavní zrůzněnost živočichů nejinak než jako na ozdobu, jíž se člověk krášlí, aby vynikl nad ostatní lidi a zdolal je v erotickém soupeření. Jestliže se rostliny předhánějí nádherou svých květů, aby přilákaly hmyz, který by je opylil, a jestliže fauna má postaráno o svůj vábný vzhled pestrým peřím, bujnou srstí atd., láká člověk svého sexuálního partnera svým majetkem, svým společenským postavením, svou důvtipností, svou tvorbou atd. neboli zkrátka řečeno svými pracovními výkony a úspěchy. Jak nápadný a půvabný vzhled flóry a fauny, tak i originální a důmyslné chování a konání lidské má jeden a týž smysl. Rozdíl mezi lidmi a ostatními organismy tkví tu jedině v tom, že rostliny i živočichové jsou nuceni se spokojit takovým půvabem, jakým je obdarovává příroda, kdežto člověk může přírodu korigovat, a využívaje svých psychických a pracovních schopností, může se postarat o většívábnost a přitažlivost, než jaká mu byla jeho tělesným vzhledem přírodou přisouzena. Lidský duch spěje k týmž metám jako kterýkoli organismus. Vyšších cílů není třeba lidské psýše přikládat.

3. Erotická nouze

Konečný a jednotný smysl všeho lidského úsilí jest povahy libidinózní. Vším svým jednáním a konáním snaží se člověk koneckonců nabýt pokud možno co největšího půvabu a přitažlivosti pro druhé pohlaví, co nejsvůdnějšího erotického vzhledu, který by mu zjednal možnost dokonalého ukájení. Naproti tomu přímý libidinózní význam lidské aktivity, na nějž se dosud omezují psychoanalytické výklady a jenž tkví v sublimovaném ukájení různých našich erotických a sexuálních požadavků, jest jen jejím sekundárním, podřadným libidinózním smyslem. Člověk se rve se životem, úmorně si zajišťuje a zlepšuje své postavení, domáhá se stále a stále většího majetku a přepychu, tvořínové a nové hodnoty, objevuje, vynalézá, buduje atd. v podstatě jenom proto, aby se vyšinul, ať již svým blahobytem, svým sociálním, mocenským postavením nebo svou slávou a vážeností, nad ostatní lidi, neboť čím význačnějšího postavení dosáhne, tím většími nadějemi na vítězství v erotickém zápolení se může kojit. Staré přísloví „Práce šlechtí“ je naprosto pravdivé. Prací si člověk zjednává větší lesk, větší erotickou vábnost.

Vzhledem k vytčenému cíli a smyslu lidské činorodosti mohli bychom ovšem předpokládat, že více nebo méně enormní pracovní nebo tvůrčí úsilí, kterým se lidé vyznačují, uhasíná, jakmile se člověk domůže sexuálního partnera. Na štěstí, nebo chcete-li na neštěstí, tomu však tak nebývá, neboť člověk ani získáním nejdokonalejšího partnera nedosahuje kýženého cíle. Na světě neexistuje totiž ani jediný partner, který by člověka trvale uspokojil. Každý partner, byť by se nám třeba zdál co nejideálnější, ztrácí po čase na svém kouzlu, a lidé jsou nuceni se poohlížet po jiném. Naše sexualita si vyžaduje přespříliš mocnou erotickou vzpruhu, a tu jí není s to trvale poskytovat žádný partner.

Člověk je ve svém sexuálním životě těkavý, vždy neuspokojený, neboť erotické vzpruhy vyplývají více nebo méně z ilusí, z fata morgán, které se dosažením milovaného partnera, soužitím s kýženým partnerem, rozplývají. Erotické tužby přinášejí lidem jen a jen zklamání. Přes to přese všecko však lidé neztrácejí nikdy naděje a nechť se dožívají sebetrapnějších rozčarování v lásce, jsou vždy ochotni podlehnout novým šalebným ilusím, opájet se znova a znova novými přízraky. Eros žene lidi stále vpřed za novými partnery, za novými láskami, a právě v tom tkví nezdolnost lidského snažení, věčný pramen lidské činorodosti. Jestliže touha po získání sexuálního partnera nikdy neutuchá, jestliže člověk je nucen sváděti stále a stále nové boje o pohlavního druha, je totiž také nucen neustále se lopotně rvát se životem, zlepšovat si své postavení, hledět se vyšvihnout a nenechat se nikdy zastínit svými soupeři. Z tragédie lidského sexuálního života, z tragédie, zaviněné naší věčnou erotickou nespokojeností, vykvétá takto lidská civilisace a kultura. Tragický konec všech lásek donucuje lidstvo nepřetržitě k vývoji, k pokroku.

Dosažením ideálního sexuálního života, o němž tolik autorů, zvláště básníků, od nepamětných dob snilo, zastavil by se vývoj lidstva a lidé by se brzo opětně ocitli na nejprimitivnější životní úrovni, z níž se nesčíslné řady předcházejících, eroticky méně šťastných generací namáhavě vyprošťovaly. Ovšem ideálního pohlavního života se lidé nikdy nedomohou a všechny pokusy o jeho dosažení jsou předem marné a beznadějné, jelikož bychom se mýlili, kdybychom se domnívali, že strastiplnost našeho sexuálního života je podmíněna odstranitelnými příčinami, na příklad dosavadními neutěšenými sociálně-ekonomickými poměry. Hlavní a nepřekonatelná příčina běd lidského života pohlavního vězí naopak v samé povaze našeho libida. Lidé jsou k nespokojenosti ve věcech pohlavních odsouzeni provždy samotnou přírodou. Zdroj lidských sexuálních tragédií nelze totiž hledat ani tak v sexuální nouzi, v odstranitelné a obvykle jen přechodné nedostupnosti jakéhokoliv sexuálního partnera vůbec, jako v nouzi erotické, ve věčné, absolutně nepřekonatelné nedostupnosti trvale a náležitě eroticky emotivního partnera. Přesto však o sexuální nouzi byly již sepsány mnohé velmi objemné folianty, kdežto nouze erotická, pravé sémě většiny běd v našem sexuálním životě, zůstává nepovšimnuta a neprobádána.

Sexuální nouze, o níž dnes bývá tak často diskutováno, je koneckonců pouhou fikcí, neboť o sexuální nouzi v pravém slova smyslu jest možno mluvit celkem jen ve výjimečných případech. Sexuální nouzí trpí opravdu jen lidé odloučení buď násilně nebo samovolně od lidské společnosti. Jsou to jednak vězňové, káranci a mládež, bedlivě střežená doma nebo v různých učilištích svými pěstouny, jednak nemocní lidé, upoutaní na lože, námořníci, podnikající dlouhé plavby na lodích bez ženského osazenstva, vojáci, pokud se nemohou vzdálit třeba po delší dobu ani na krok ze svých bojových posic, nebo účastníci výprav do pustých, neosídlených končin, nemohou-li si s sebou z technických důvodů vzít ženy apod. Za normálních životních podmínek, přes všechny krušné sociálně-ekonomické poměry, sexuální nouze vlastně neexistuje. Žádný člověk, žijící svobodně mezi ostatními lidmi, jedině snad s výjimkou lidí, kteří jsou drasticky od přírody nebo nějakým neštěstím zohaveni, není odsouzen k sexuální abstinenci, neboť všichni lidé mají v normálním prostředí možnost nalézt si nějakým způsobem příležitost k jakémusi, podle svých žádostí více nebo méně častějšímu a pravidelnému pohlavnímu styku. Dnešní bědné hospodářské poměry a nesnesitelné moralistické názory sice mnohé lidi, ovšem jenom svobodné, k sexuální abstinenci značnou měrou podněcují, na příklad pokud běží o dívky, ponoukajíce je, aby si uchovaly nepokaženou pověst včetně hymenu, chtějí-li si uhájit vyhlídky na úspěšný sňatek, anebo pokud běžío muže, odstrašujíce je před pohlavními styky hlavně alimenty, avšak v žádném případě nemají takové moci, aby někomu absolutně v sexuálních stycích zabraňovaly. Konečně neméně mocný popud k pohlavní zdrženlivosti v nemanželských stycích skýtá i sama příroda, pronásledujíc lidstvo pohlavními chorobami. Ovšem veškerým těmto nebezpečenstvím jest se možno při vší opatrnosti s největší pravděpodobností uvarovat, a nelze tudíž vůbec předpokládat, jako by se jich v dnešních časech svobodní lidé tak značně obávali, že by se raději zřekli jakýchkoli pohlavních styků a trpělivě čekali, až jim bude hospodářsky umožněno domoci se legálního, manželského ukájení. Proto, žijí-li dnes přece jen mnozí lidé v sexuální abstinenci i za normálních poměrů, nedomnívejme se, že jsou do této trýznivé situace vháněni sexuální nouzí, přímým nebo nepřímým znemožněním sexuálních styků vůbec. Sexuální abstinence jak úplná, tak i částečná je u lidí na svobodě a v běžném prostředí žijících zaviněna jedině erotickou nouzí, tím, že nenacházejí partnera, hovícího jejich vkusu, jejich sněným představám, a že odmítajíse stýkat s partnery, kteří jim eroticky dosti nebo úplně nevyhovují.

Chceme-li obviňovat společnost z účasti na bědách, které postihují náš sexuální život, jest tedy především nutno zkoumat, zda a jakou měrou zvyšují dnešní společenské poměry erotickou nouzi lidstva.

Naproti tomu o sexuální nouzi, způsobovanou sociálními a hospodářskými faktory, není se třeba starat, neboť lidé jsou do ní vháněni opravdu jen v zcela výjimečných případech, o nichž jsme svrchu pojednali. Enormně svízelný sexuální život v dnešní společnosti, dosud nesprávně pokládaný za důsledek sexuální nouze, může být tedy v podstatě jen důsledek uměle, sociálně-ekonomickými zřízeními zvyšované nouze erotické. Dnešní společnost ztrpčuje náš sexuální život ponejvíce proto, že se snaží omezit naše pohlavní styky na styky manželské. Vzhledem k dosavadnímu mylnému domnění, že lidé trpí především sexuální nouzí, bývá zlo zákonného, manželského uspořádání našeho sexuálního života spatřovat nesprávně v tom, že většině mladých lidí je pro jejich neutěšené hospodářské poměry znemožněno po dlouhou dobu vstupovat do stavu manželského, a dosahovat tak uspokojivého pohlavního ukájení. Uvědomíme-li si, že lidé trpí především nouzí erotickou, a nikoli sexuální, jsme však nuceni zlo manželské instituce hledat docela jinde.[ 1 ]

Jedině za účelem obhájení uspokojivého, normálního sexuálního života není zapotřebí uzavírat manželství, ba za tímto účelem nelze k manželství dokonce ani nikomu radit. Manželství není totiž ze sexuologického hlediska neblahou institucí ani tak proto, že zůstává mnohým lidem nedostupné, jako naopak proto, že převážná část lidí jest v něm odsouzena prožít většinu svého života. Manželstvím není možno sexuální krisi rozřešit, neboť bědy sexuálního života nevyplývají, jak opětovně zdůrazňujeme, z nouze sexuální, nýbrž z nouze erotické, kterou manželská organisace pohlavního života podstatně jen zvyšuje, a to především u manželů samých, a nikoliv u lidí svobodných. Vzhledem k erotické nouzi ztrpčuje manželství sexuální život svobodným lidem jedině v tom ohledu, že mnohdy nejsou s to získat povolnost eroticky vyhovujícího partnera, nemohou-li mu přislíbit sňatek. Naproti tomu však nesrovnatelně tíživěji doléhá manželství na samotné manžele, jelikož manželská láska, můžeme-li o ní vůbec mluvit, a nebylo-li snad manželství uzavřeno jen z důvodů společenských a hospodářských, pomalu hasne, a manželé, nadále si již eroticky nevyhovující, dostávají se tak do mnohem trapnější situace, než v jaké se mohou vůbec kdy ocitnout lidé svobodní. Máme-li k disposici eroticky nevyhovujícího partnera, nelze přece proto ještě předpokládat, že bychom byli blaženější, než kdybychom neměli přístup k žádnému partneru vůbec. Naopak v takovýchto situacích jsme obvykle mnohem nešťastnější, neboť je-li nežádaný partner, k němuž máme přístup, naším zákonitým druhem, naší manželkou, respektive naším manželem, jsme vesměs více nebo méně provždy zbaveni možnosti se z této trapné situace vyvléci, kdežto lidé trpící sexuální nouzí, dříve nebo později se z ní vymaní, nejde-li ovšem na příklad o vězně potrestané doživotním žalářem. Na manželích můžeme tedy nejlépe pozorovat, že neutěšený sexuální život není způsobován sexuální nouzí, nedostupností jakéhokoliv partnera vůbec, nýbrž nouzí erotickou, nedostupností vhodného partnera. O sexuální nouzi v manželství, pokud nebylo uzavřeno s impotentním partnerem, nelze přece mluvit, a přesto nenacházíme nikde tolik tak značně svým pohlavním životem nespokojených lidí jako právě mezi manželi. Arciť ani sexuální život svobodných lidí nezůstává koneckonců nevalně dotčen soudobými sociálně-ekonomickými poměry a i u svobodných lidí stupňují tyto neblahé faktory značnou měrou erotickou nouzi, neboť jsou-li manželé nuceni předepsanou věrností se stýkat s partnerem, který je již omrzel nebo který je jim dokonce již od prvopočátku odporný, vstoupivše s ním do stavu manželského jen ze zištných důvodů, jsou zase svobodní lidé nuceni namnoze svou tísnivou finanční situací pěstovat své ilegální styky ponejvíce jen s osobami, které se jim za to mohou materiálně odvděčit, a nikoliv s takovými partnery, po jakých touží.

Jak zřejmo, nejsou pouhou dostupností sexuálního partnera, pouhým překonáním sexuální nouze, zažehnány bědy našeho sexuálního života. O neutěšenosti pohlavního života lidí, kteří mají dostatečnou příležitost k objektnímu ukájení, alespoň pokud běží o muže, přesvědčuje nás zejména prostituce. Považovat totiž prostituci převážně za důsledek sexuální nouze mužů je naprosto nesprávné. Kdybychom zjistili, jakého druhu je klientela prostitutek, zajisté bychom zkonstatovali, že prostitutky jsou mnohem více vyhledávány ženatými muži než svobodnými a že zároveň četní svobodní lidé, s nimi obcující, mají dokonalou možnost stýkat se s „řádnými“ ženami, což znamená, že k styku s prostitutkami jsou nuceni jen z poměrně malé části lidé, kteří by se jinak nevyhnuli sexuální nouzi, a že naopak většinou vyhledávají lidé prostitutky jedině z erotické nouze, jsouce znuděni svými manželkami, snoubenkami anebo milenkami.

Vzhledem k tomu, že lidé trpí především erotickou nouzí, a nikoliv nouzí sexuální, jest si nutno vždy jasně uvědomovat, že dnešní společnost ztrpčuje nám sexuální život hlavně proto, že zvyšuje naši erotickou nouzi. Kdyby sexuální bědy, vyvolávané nepříznivými sociálními poměry, tkvěly toliko v sexuální nouzi, nebyli bychom jimi zajisté tak značně znepokojováni jako dosud, neboť v ipsaci nalezli bychom z nich celkem přijatelné, vyhovující východisko.[ 2 ] Orgasmus dosažený ipsačně je stejně blažený požitek jako orgasmus dosažený objektním ukájením, souloží. Naopak ipsace má proti souloži mnohdy i své výhody a přednosti. Jistě alespoň oproti takovým souložím, při nichž obcujeme s partnerem, který nám nevyhovuje a kterému se oddáváme jedině z krajní nouze. S čistě nouzovým partnerem stýkáme se v podstatě jen genitálně, štítíce se s ním laskat, a konečný, bezprostřední dojem z takového styku, za jehož konkrétní případ bychom mohli uvést třeba soulož s prostitutkou posledního řádu, jest jen skličující, hnusný a zajisté se ani zdaleka nevyrovná ipsaci, při níž naše fantasie je nám s to dodávat představy tak emotivních partnerů, jakých ve skutečném životě nikdy nezískáme a jaké možná ani osobně nepoznáme. Kromě toho nemá ipsace žádných neblahých následků, nevydávajíc nás na příklad v nebezpečí pohlavní nákazy, jíž se ani při největší bdělosti nelze při zmíněném styku s naprostou jistotou vyvarovat. Jestliže se však přes všechen odpor k souloži s nouzovým partnerem lidé opětně k ní odhodlávají, jest to možné jedině proto, že si ve svých fantasiích hnusný dojem z posledního takového styku zaretušovali. Při ipsaci může naše fantasie totiž těžit i ze vzpomínek na nejnuznější a nejnevyhovující prožitky, a má-li tudíž nouzové objektní ukájení vůbec nějakou hodnotu, jest ji shledávat právě v tom, že vzpomínky na ně vhodným, ale skutečnosti nehovícím způsobem upravené jsou nás s to při ipsaci mocně vzrušit a vzpružit. Ovšem toto klamné zhodnocení takovýchto trapných dobrodružství se nám nakonec zle vymstí, neboť dodává vzpomínanému prožitku tak velkou emotivitu, že býváme, jak již bylo uvedeno, opětovně zlákáni k podobnému nerozvážnému činu.

Za příklad objektního ukájení, jež se stěží vyrovná ipsaci, nebyli jsme však nuceni uvádět ani tak drastický příklad, jako je styk s prostitutkou posledního řádu, neboť ipsace skýtá mnohdy lidem i rozkošnější požitky než styk manželský, styk s legálním partnerem, aniž by tento partner byl ošklivý, špinavý a bídně oblečený jako zmíněný druh prostitutek, nýbrž i když je hezký a svůdný, ovšem jen pro toho, kdo se ho ještě sdostatek nenabažil. Dlouhé, trvalé a výhradní soužití s jedním a týmž partnerem deklasuje i původně sebeemotivnějšího partnera na nevzrušujícího a přímo odpuzujícího, takže i vzájemně znechucení manželé, neoddávají-li se cizoložství, začasté raději vůbec nesouloží, než aby se nutili překonat odpor, který k sobě pociťují, a spokojují se ukájením autosexualistickým.

Ačkoliv ipsací lze vyváznout ze sexuální nouze, a přestože ipsovat je dokonce výhodnější a příjemnější než souložit s nouzovým, eroticky nevyhovujícím partnerem, nestačí ipsace nikdy vyvážit objektní ukájení, k němuž jsme opravdu puzeni, eroticky lákáni, a to proto, že erotické vzruchy, které nám při ipsaci skýtá vlastní fantasie, jsou oproti erotickým senzacím, jaké prožíváme při více nebo méně vhodném objektním ukájení, nedokonalé a neuspokojující. Psychoerotismus, obvyklá autistická erotická nadstavba ipsace, naše erotické požadavky neukojuje, a proto také nelze se jím vymanit z erotické nouze. Fantasované erotické vzněty se nevyrovnají nikdy reálným erotickým dojmům, avšak nikoliv snad jen proto, že jsou mlhavé, nýbrž především proto, že jsou kusé. Předně, psychoerotické vzrušení vyplývá převážně jen z vidin, zatím co jiné počitky než zrakové, poetiky sluchové, čichové, chuťové, hmatové, tepelné a tlakové si nedovedeme ilusionovat. Za druhé při psychoerotismu fantasovaný partner je mrtvý, nemá vlastní aktivity, jeho akce, dovedeme-li si je vůbec představovat, nejsou nepředvídatelné jako u partnera reálného, a erotika je přece především hra, jednání, a nikoli pouhá podívaná, pouhý obraz, ať již statický nebo pohyblivý. O mocné erotické vzněty, jaké prožíváme při souloži a zejména při předehrách k ní, jsme tedy při psychoerotismu oloupeni, ochuzeni, třebaže, díky ničím nevázané fantasii, jsme si s to představovat nejideálnější partnery, jakých se nikdy nedomůžeme, nebo jací dokonce ani vůbec neexistují. Ipsace nenachází tedy v psychoerotismu dostatečně emotivní erotickou nadstavbu, a právě z toho důvodu zůstává jen nouzovou, neuspokojivou náhražkou kvalitního objektního ukájení, a tudíž i nedostatečným prostředkem k uhájení obstojného sexuálního života.

Zhodnocením neobjektního ukájení podali jsme nový důkaz, že bědy našeho pohlavního života jsou zplodinou erotické nouze a že z vědeckého hlediska je nenáležité označovat za jejich původce nouzi sexuální. Nouze sexuální jest řídký, výjimečný zjev. Lidé trpí nouzí erotickou a jedině na jejím překonání je v podstatě závislé štěstí lidského života. Ovšem, i když erotickou nouzi lze značně zmírnit, jelikož, jak jsme poznali, je za ni třeba činit zodpovědno z velké části dosavadní společenské zřízení, nebude erotická nouze ani v nejdokonaleji uspořádané společnosti sprovozena ze světa. Erotické tužby jsou totiž u mnohých lidí značně neúměrné jejich erotické zdatnosti, jejich erotické vábnosti a přitažlivosti, a pak ani eroticky nejvábnější člověk nemá ještě zajištěny úspěchy v erotické konkurenci. K dosažení toužených partnerů není třeba jen dostatečné erotické zdatnosti, nýbrž i štěstí. Koneckonců nezbaví se však erotické nouze ani člověk nejšťastnější, i kdyby byl eroticky půvabný nejvyšší měrou a i kdyby mu jeho sociální poměry nikterak v jeho úspěších nepřekážely, neboť, jak již z počátku bylo uvedeno, je nám samotnou přírodou znemožněno žít trvale spokojený sexuální život neboli nalézt partnera, který by nás na věky věkův eroticky uspokojoval a nevháněl nás za jistý čas znova do erotické nouze. Člověk se může zbavit erotické nouze jen přechodně, na kratší nebo delší dobu na počátku svých milostných poměrů. Ovšem prakticky tomu ani při největším štěstí, jímž může být člověk obdařen, vždy, při každém poměru nebývá, a to z té příčiny, že i nejšťastnější člověk je nucen se spokojit mnohdy s partnerem, jenž mu plně nevyhovuje a s nímž se stýká více nebo méně jenom z nouze. Ideál našich lásek je tedy nedosažitelný proto, že jedni partneři, které získáváme, mu již od počátku vůbec nevyhovují a druzí, v nichž se jej zprvu domníváme nalézat, nás dříve nebo později z našeho omylu vyvedou.

Erotickou nouzí trpí a budou trpět více nebo méně všichni lidé. Na její naprosté zdolání nestačí ani síly jednotlivce, ani síly společnosti. Lidskou mocí lze překonat a zahladit jen nouzi sexuální. Riskuje-li člověk nebezpečí, která mu plynou ze soulože, není, až na opravdu výjimečné případy, nikdy nucen trpět sexuální nouzí, avšak erotické spokojenosti nedosáhne trvale nikdo ani za cenu svého života. Rovněž tak společnost může být člověku značně nápomocna při překonávání sexuální nouze, kdežto proti nouzi erotické je vcelku bezmocná a jest ji s to jen jistou měrou mírnit. Erotická nouze je naším nezměnitelným údělem a tento fakt je tím trapnější a bolestivější, že erotickou nouzi snášíme hůře než nouzi sexuální. Je-li nám totiž blahodiním ipsace umožněno snášet celkem uspokojivě nouzi sexuální, nenacházíme zato obstojného východiska z nouze erotické, neboť psychoerotismus, analogie ipsace ve sféře erotické, je, jak známo, nedostatečnou náhražkou reálně nedosažených erotických vzruchů. Vzhledem k tomu žijí zajisté také spokojenějším životem lidé, kteří se nezmocňují těla svých milenek, milenci platoničtí, než lidé, kteří přes nejčastější kohabitace s různými partnery nezískávají nikdy takového partnera, k němuž by vzpláli láskou. Život bez lásky, byť by byl sexuálně i co nejbujarejší, je nejnuznějším životem, i když víme, že ani nejideálnější lásky nekončí jinak než zklamáním neboli, že jejich blaženství trvá jen krátký čas.

4. Věčná touha a neochvějná naděje

Ideální milenec, který by plál stále nejvřelejší láskou k jednomu a témuž partneru, je výtvor lidské fantasie, vysněný šťastlivec, jímž se lidé snaží stát, avšak jímž se nikdy nestanou. Dokonalý milovník, gurmán v lásce, je ve skutečnosti nestálý, těkavý, a naopak lidi, kteří zůstávají jednomu a témuž partneru po celý život věrni, mohli bychom považovat za tvory s nejubožejšími erotickými požadavky, ne-li přímo za tvory, zbavené erotických žádostí vůbec, kdybychom ovšem nevěděli, že i oni pošilhávají, ať již zcela vědomě nebo jenom nevědomě, ve snech, po jiných, svůdnějších partnerech, než jsou ti, s nimiž žijí. Typem přirozeného a v mezích možností ideálního lidského sexuálního života je zajisté spíše život Casanovův než život Filémóna a Baukidy. Ideální věčné milování je přelud. Erotickou nouzi lze utišit jen přechodně, na krátký čas, a proto nezmrzačený sexuální život vyžaduje si změnu partnerů. Tím ovšem naprosto nechceme znehodnocovat lásku a idealizovat snad jakousi „satyriasis“.

Sexuální život bez lásky je nedokonalý a více nebo méně neutěšený. Teprve v lásce vychutnáváme všechny rozkoše sexuálního života plnou měrou neboli jenom láskyplným milostným životem se náležitě sexuálně vyžíváme. Přes to přese všecko však ani láska, nejhlubší vztah mezi sexuálními partnery, nemá věčného trvání a brzy vadne, takže kdo miloval jen jednoho člověka za celý svůj život, užil lásky jen krátký čas. Kdo miluje opravdu svého partnera, bývá k němu sice poután delší dobu než ten, pro koho partner chová jedině sex appeal, avšak ani jeho zájem není nikdy věčný. Kdybychom žili naprosto volný, nijak neomezovaný, svobodný sexuální život, mohli bychom tedy své erotické úspěchy snadno posuzovat podle toho, jak často měníme svého partnera. Čím méně by nám naši partneři vyhovovali, tím častěji bychom je měnili. Proto nelze nehoráznou promiskuitu považovat za nejspokojenější, nejideálnější sexuální život, právě tak jako ani opačný typ sexuálního života, věčné, trvalé soužití s jedním a týmž partnerem. Nejdokonalejší reálně dosažitelný způsob sexuálního života jest nutno spatřovat uprostřed těchto extrémů, v poměrech, kde má své slovo láska, avšak v poměrech včas vždycky přerušených a s jiným, novým partnerem navázaných.

Lásky jest k dokonalému pohlavnímu vyžití opravdu nezbytně třeba a zajisté bychom se nehorázně mýlili, kdybychom předpokládali, že požadavek lásky v milostném životě vzešel jen z moralistických názorů, podle nichž celkem čistě fyzické rozkošnictví z pohlavních styků je mrzké a člověka nedůstojné, neboť láska nám skýtá velmi cenné a nenahraditelné rozkoše. Před vzruchy, které jsme uvyklí nazývat prostou erotikou a které nás mohou vést jen k orgasmu, jest nutno dát lásce přednost hlavně proto, že nám umožňuje nalézt erotické zalíbení v partnerovi nejen jako v sexuálním nástroji, nýbrž i jako v prostém tvoru lidské společnosti, že dodává našemu partneru erotickou emotivitu jak v milostných hrách, tak i ve všedním životě, že nám poskytuje možnost eroticky zažívat i jeho nejvšednější úkony a jednání neboli, zkrátka řečeno, proto, že láska erotickou vábnost partnerovu prohlubuje, rozšiřuje, a dokonce i přenáší na předměty, jichž milovaný partner užívá, a vůbec na všechno prostředí, v němž se partner pohybuje a žije. Zamilovanému člověku se prolíná partner celým světem, nebo chcete-li, zamilovaný se dívá na celý svět skrze svého partnera. Láska je tedy v podstatě nejdokonalejší, nejintenzivnější reálně možné erotické vychutnávání partnera.

Erotické emoce vrcholí v lásce, a proto, máme-li se zamilovat, jest nezbytně třeba, aby nás partner ve všech směrech co nejmocněji eroticky fascinoval. Vzhledem k tomu nelze se však domnívat, že snad lidé, kteří se nemohou zamilovat, jsou lidé přespříliš eroticky kultivovaní, jimž žádný partner nevyhovuje v takové míře, aby k němu vzpláli láskou. Rovněž tak by však bylo pošetilé, kdybychom předpokládali, že to jsou lidé neobdaření schopností opravdu někoho milovat. Předně, láska není žádné umění, lásky je schopen každý člověk, a za druhé neexistuje ani jediný člověk, jenž by se nesetkal s partnerem, do kterého by se mohl zamilovat. Lidé, kteří se nezamilovávají, nejsou lidé, kteří se nedovedou, nýbrž kteří se nechtějí zamilovat. Jsou to lidé, odmítající každou příležitost k lásce buď proto, že více nebo méně marně doufají v příležitost lepší a že si ji nechtějí dát ujít nebo pokazit využitím příležitosti, jež se jim právě naskytuje, nebo snad ještě častěji proto, že se obávají, aby jejich láska nebyla opětována, čímž by mohli být zesměšněni, a tak i pro příště z erotické konkurence vyřaděni. Všichni lidé touží po lásce, i když ji mnozí z váhavosti, ať již podmíněné přílišnou obezřetností a vybíravostí nebo strachem z fiaska, neprožívají a utěšujíse nuzným, chlípným životem, v němž lásky není.

Vysmívají-li se lidé jedincům lásku nepoznavším jako ubohým nešťastníkům, ochuzeným o nejvyšší rozkoše, mohou se tito vysmívanci zase vysmívat lidem lásku pěstujícím jako prostoduchým a malomyslným žebrákům, kteří se spokojují každou almužnou, každým partnerem, s nímž je osud svede, přestože se pokaždé dožívají jen a jen trapného zklamání a rozčarování. Nezaujatě posuzováno, vedou ovšem rozumnější život lidé, lásce se nezpěčující. Lidé ostýchaví nebo přespříliš vybíraví, kteří v zárodku každé láskyplné vzplanutí potlačují, dusí, domnívajíce se neustále, že jejich pravá chvíle ještě nenadešla, že žádný z partnerů, kterého mají možnost získat, není ještě tím pravým, jejž mohou očekávat, zbytečně se připravujío svrchovaně slastné chvíle, které by mohli prožít, a setrvávají-li ve svém pošetilém váhání až do konce svého života, nikdy lásku, a tak ani plný, dokonalý sexuální život nepoznají. Věčné, zklamáním nekončící lásky tak jako tak nikdo nikdy nedosáhne, a jakákoliv přespřílišná obezřetnost ve výběru partnera je proto nesmyslná.

Mají-li lidé možnost a dosti pevné vůle, aby se odpoutali od partnera, když je nudí, není třeba, aby se v kterémkoliv případě vyhýbali partnerům, v něž jsou s to se zamilovat neboli kteří jim mohou být více než sexuálním nástrojem. Ti, kdož lásku nepotlačují, ti, kdož se hledí stýkat co nejvíce jen s partnery, které by opravdu milovali, dožijí se sice vždy po kratší nebo delší době trapného rozčarování, jemuž lidé v lásce zdrženliví unikají, avšak o několik těch chvil ideální lásky, jež na počátku svých poměrů prožívají, je již nikdo neoloupí. I když jsme si zcela jasně vědomi, že věčné, trvalé lásky nelze dosáhnout, zůstává nám tedy neznámo, proč bychom se lásky měli vystříhávat. Chceme-li žít sexuální život tak dokonalý, jak je reálně jen možné, jsme chtíc nechtíc nuceni se spokojit planým experimentováním, a kdo se této beznadějné experimentace zdržuje, nic nezíská, jen ztrácí, zbytečně promeškávaje několik málo blažených chvil, které nám osud dovoluje prožít.

Jsou sice lidé, kteří se snaží nejen druhé, nýbrž i sami sebe přesvědčit, že lásky nemají zapotřebí, a že tudíž jejím nepoznáním nejsou o nic ochuzeni, avšak hlubší psychologický postřeh nám potvrzuje, že i oni po lásce touží a že se jen více nebo méně vědomě přetvařují, právě tak jako se na druhé straně přetvařují zase lidé, kteří nás chtějí přesvědčit, že jsou s to vzplanout k jistému partneru trvalou láskou. Jest nezbytné, abychom měli vždy na paměti dvě základní poučení: jednak, že všichni lidé touží po lásce, jednak, že všechny lásky v poměrně krátké době uhasínají. Proto nemohou být spokojeni se svým sexuálním životem ani chlípní býčkové, cílící k pouhému orgasmu bez ohledu na to, jak emotivní partner jim k němu dopomáhá, ani manželé, omezující se trvale a výhradně na jednoho a téhož úředně jim povoleného partnera, i když s ním vstoupili ve stav manželský čistě z lásky. Natožpak s nezvratnou nedůvěrou jsme nuceni posuzovat spokojenost lidí, trávících svůj život staromládeneckým, misogynským, respektive staropanenským, misandrickým způsobem.

Ideál lidského sexuálního života je uniformní. Všichni lidé touží po stejném způsobu pohlavního života, a žijí-li přes to přese všecko in rebus sexualibus nejrůznějšími a často naprosto protichůdnými způsoby neboli jestliže zdánlivě existují mezi lidmi rozmanité erotické typy, jest to jen trapný následek našich bědných osudů, které nám vesměs brání, abychom se sexuálně vyžívali podle svých tužeb a přání, a které nás nutí, abychom se spokojili takovým nebo onakým, více nebo méně zmrzačeným ukájením svých pudových požadavků. Přes veškerou nejbizarnější modifikaci sexuálního života neutuchá totiž v žádném člověku touha po ideálním prožití pohlavních rozkoší a lidé se taktéž za každé situace usilovně snaží této touze zjednat příležitost k ukojení. Ideál láskyplného života, jednotný životní ideál, samotným libidem lidstvu přisouzený, je nezměnitelný a nevymýtitelný. Žádné zvláštní erotické choutky, a tudíž žádné svérázné typy milovníků vpravdě neexistují. Na všechny nejrůznější druhy sexuálního života, nehovící vylíčenému přirozenému a jednotnému ideálu, je nutno pohlížet jen jako na nouzová ukájení, i když lidé obvykle nouzový charakter svého sexuálního života zapírají a i když se na to neb ono bědné ukájení omezují po celý svůj život. Opravdu přirozený a v mezích lidských možností eroticky dokonalý pohlavní život vedou jedině lidé, kteří se neomezují na vzruchy, postačující jim k vyprovokování orgasmu a kteří co nejčastěji dosahují svých rozkoší stykem s partnerem, kterého opravdu milují, to jest lidé, prožívající nesčetné, ale láskyplné poměry, opouštějíce svého partnera vždy, jakmile jejich láska k němu počne ochabovat. Naproti tomu všichni ostatní lidé žijí neutěšeným způsobem, neboť jejich touhy, které nemohou překonat, nejsou více nebo méně reálně možnou měrou ukojovány. Svým životem nemohou být spokojeni ani lidé, kteří přes četné sexuální pletky nepoznávají lásky, ani manželé, kteří jsou obvykle přinuceni spokojit se navždy jedním a týmž partnerem, natož pak teprve nikoliv ti nešťastní jedinci, kteří se odříkají objektního ukájení vůbec. Každý člověk touží po lásce, po ideálním, eroticky dokonalém sexuálním životě a verva, s níž se nás snaží přes to přese všecko lidé, žijící nedokonalý sexuální život, přesvědčit o své maximální spokojenosti, nás v tomto předpokladu jen více a více utvrzuje.

Obhajobou a vychvalováním svého ubohého, neutěšeného sexuálního života snaží se totiž lidé zakrýt svou erotickou méněcennost, svou neschopnost domoci se šťastnějšího ukájení, k čemuž by zajisté nebyli nutkáni, kdyby právě skrytě netoužili po ideálním partnerovi, po eroticky dokonalejším sexuálním ukájení. Jedině proto, že i oni chovají stejné požadavky jako ostatní lidé a že neochvějně věří v jejich konečné uplatnění a uspokojení, pečují s nevšední starostlivostí o svou pověst a snaží se své sexuální bědy namísto svými neúspěchy a svou nezdatností klamně vysvětlovat naopak svou výjimečností a velkolepostí. Jinými slovy řečeno, lidé, usilujíce nás šalebnými řečmi přimět, abychom jejich znetvořený sexuální život nepokládali za bědné, ubohé, nýbrž za jediné možné a nejdokonalejší vyřešení jejich sexuálních problémů, hledí si uchovat erotickou vábnost a zajímavost, která jim má jednoho dne dopomoci k ideálnímu ukájení. Kdyby se k své erotické neuspokojenosti, k bědnosti svého sexuálního života lidé přiznali, mohli by si totiž tímto přiznáním pokazit vyhlídky na lepší, šťastnější život v budoucnu.

Na příklad v askezi žijící a spokojeně se tvářící staří mládenci, kteří ve skutečnosti jsou nešťastní, trpíce enormní erotickou nouzí, vysvětlují nám svou osamělost svým misogynstvím, naprostým nezájmem o ženy, jenom proto, že v hloubi srdce chovají naději, že nakonec přece jen nějakou vhodnou ženu získají, a že se nechtějí doznáním své dosavadní nouze zesměšnit, a tak si eventuálně toužebně očekávanou příležitost k dosažení svého životního ideálu pokazit. Misogynství, právě tak jako u žen zase misandrie, je pokrytectví. Svým předstíraným nezájmem o druhé pohlaví snaží se lidé paradoxně udržet si pozornost a zájem sexuálních partnerů, a dokonce se domnívají, že svou nepřístupností jen na erotické vábnosti nabudou, a že tak k sobě posléze přivábí tou měrou dokonalého partnera, jaký by o ně normálně ani okem nezavadil. Misogynie, respektive misandrie, je koneckonců trik, k němuž se lidé z nouze uchylují, a jestliže jím obvykle ničeho nezískávají, nelze se tomu vlastně ani podivovat.

Zastíraná erotická nezdatnost starých mládenců a panen, pohlavních styků se zdržujících, není ovšem nikdy tak značná, aby je donucovala k naprosté abstinenci v sexuálních stycích. Každý člověk, žijící v normálním prostředí, jest vždy schopen, jak jsme již několikrát podotkli, si nějakého sexuálního partnera nalézt, a eroticky méněcenní lidé jsou tedy zbaveni toliko možnosti dosáhnout vhodného partnera, po jakém touží. Jest to jen erotická nouze, která je nutí k zdrženlivosti v objektním ukájení, avšak pouhý tento výklad nám sám o sobě sexuální abstinenci ještě náležitě nevysvětluje. Erotický odpor k partnerům, s nimiž se mohou lidé v nouzi stýkat, není většinou tak značný, aby je stačil přimět k zdrženlivosti. Lidé, trpící erotickou nouzí, stávají se sexuálně zdrženliví vesměs hlavně proto, že nechtějí lidem vyjevit svou skrovnou, chabou erotickou zdatnost. Jestliže nemohou dosáhnout na dostatečně vhodné partnery, zříkají se raději všech partnerů vůbec, neboť lepší, ideální partner, v nějž pevně doufají, by se nejspíše podle jejich mínění nikdy o ně nezajímal, kdyby věděl, s jak ubohými partnery byli nuceni se před ním spokojovat. Tento smysl zdrženlivosti, provokované v zásadě erotickou nouzí, je platný koneckonců všeobecně. Můžeme se o něm přesvědčit nejen u lidí, oddávajících se naprosté sexuální abstinenci, nýbrž u všech lidí jakoukoliv měrou v objektním ukájení zdrženlivých, pokud snad nejde jen o výjimečné případy, kdy sexuální partner je tak hnusný, že ho odmítají opravdu čistě z fyzického odporu. Lidé se tedy všeobecně zdržují pohlavních styků, nejsou-li s to získat dostatečně eroticky vhodné partnery, protože s partnery náležitě je neuspokojujícími se nechtějí stýkat, aby nám neprozrazovali, jak bědným ukájením jsou nuceni se spokojit, a aby tak nenabyli špatné pověsti, která by je mohla v budoucnu v dalším erotickém soupeření vážně poškozovat. Jsou však i případy, kdy lidé odmítají se stýkat s partnery více nebo méně vhodnými, dokonalými, a tu s uvedeným výkladem sexuální zdrženlivosti nevystačujeme. Ovšem ani tu neběží o projev nějakého zvláštního založení, nýbrž taktéž jen prostě o projev obezřetnosti. Styk s více nebo méně ideálními partnery odmítají totiž lidé, kteří si nejsou jisti svou erotickou zdatností, lidé eroticky méněcenní, a to z toho důvodu, že se obávají, jsouce si své erotické inferiority vědomi, aby jimi nebyli cynicky zneužiti jako nouzoví partneři, a aby tak nebyli vydáni potupě a posměchu. Lidé, nedůvěřující svým erotickým schopnostem, oddávají se obvykle z vhodných partnerů jen těm, kteří je předem nezvratně přesvědčí, že to s nimi myslí čestně a vážně. Jinak, kdyby se vydávali v nebezpečí, že jejich láska bude zhrzena, mohli by si pokazit pověst a zbavit se provždy vyhlídek na získání vhodného partnera, který by je opravdu miloval. Proto je také pochopitelné, že často lze lidi ošklivé získat mnohem nesnadněji než partnery i velmi krásné a půvabné. Zdrženliví lidé se řídí, jak zřejmo, každým způsobem známým příslovím, že trpělivost růže přináší.

Dále se můžeme přesvědčit o nehasnoucí touze a snaze dosíci ideálního, láskou znamenaného života právě tak jako u lidí žijících v sexuální abstinenci i u lidí zdánlivě si libujících v zcela protichůdném typu pohlavního života, v nezřízeném, hojném, každé příležitosti využívajícím a lásku pomíjejícím ukájení. I takovýto život vedou lidé z erotické nouze, avšak pyšníce se svým bouřliváckým, nesentimentálním pohlavním ukájením, svými nesčetnými dobrodružstvími s partnery, z nichž mnohým ani do tváře neviděli, svou bujaře a bez srdcervoucích tragikomedií ukojovanou chlípností, chtějí se nám představit jako výjimeční tvorové, kteří se zhostili lidských slabostí, kteří k své spokojenosti nepotřebují lásky a jimž postačuje k náležitému ukojení pouhý orgasmus. Do této pózy se však staví právě jen proto, aby od sebe neodpudili dokonalé partnery, kteří by jim umožnili život v lásce, dychtíce po nich právě tak jako všichni ostatní lidé, a dokonce se domnívajíce, že svým dosavadním mylně vysvětlovaným způsobem sexuálního života se jich snáze domohou, že vhodný, ideální partner k nim bude váben již proto, že se bude moci domněle povyšovat nad spoustu partnerů, kteří si nedovedli jejich lásku vymoci a musili se spokojit tím, že je zlákali alespoň k chvilkovému tělesnému dobrodružství, odehravšímu se bez hlubších vznětů. Naproti tomu, kdyby dali průchod pravdě, kdyby se přiznali, že svým sexuálním životem nejsou spokojeni, že partneři, kterých se domáhají, jim apriori nevyhovují, stali by se politováníhodnými ubožáky, kteří by sotva kdy mohli vzbudit o sebe zájem touženého, pravého partnera.

Konečně poohlédněme se po manželích, kteří tráví svůj život stále s jedním a týmž partnerem. Ani oni nejsou spokojeni svým osudem, i když tvrdí, že jejich soužití s legálním partnerem je šťastné a dokonalé. Předstírají-li lidé věčné manželské štěstí, činí to jedině za tím účelem, aby se vystříhali posměchu a aby naopak zvyšovali zájem o sebe jakožto zdánlivě ideální, nedocenitelní milenci, jakých je na světě jen málo, neboť i oni nevědomě pevně doufají, že jednou budou moci dosáhnout lepšího partnera, než s jakým jsou dosavad nuceni žít. Touto jejich nadějí neotřásá pak ani jejich pouto, které je víže k dosavadnímu partneru, neboť i v samotném sňatku spatřují především oficiální osvědčení své erotické zdatnosti, osvědčení, které jim v dalším erotickém soupeření může být jen ku prospěchu, jímž mohou získat jen na ceně, alespoň oproti svobodným lidem, které by nejraději vydávali za bědné tvory, neschopné nikoho tak mocně k sobě připoutat, aby se s nimi uvolil legálně spoutat svůj život.

Lidé touží po lásce, ať již žijí jakýmkoliv způsobem svůj sexuální život, a ani nejbědnější poměry, v nichž se ocitají, neuhášejí v nich naděje na konečné dosažení ideálního, láskyhodného partnera, který by jim umožnil žít eroticky dokonalý pohlavní život. Ba naopak lidé se domnívají, že jejich bědný život bez lásky, jejž si nesprávně zdůvodňují a šalebně zhodnocují, jejich erotické kouzlo, a tím i vyhlídky na dosažení šťastnějšího života, jen zvyšuje. Žádné, ani nejtrapnější a nejbědnější znetvoření jejich pohlavního života není je s to přesvědit, že k svému ideálu nedospějí, a naopak i o nejbědnějším scestí předpokládají, že je nakonec dovede k ideálnímu ukájení. Lidé si totiž vždy najdou, byť i s největší a přímo akrobatickou námahou, jakési hledisko, z něhož by mohli pohlížet na svou životní situaci s naprostým optimismem, spatřujíce v ní důkaz své neobyčejnosti a povýšenosti, třebaže jejich situace, objektivně a nezvráceně posuzována, je naopak nesporným důkazem jejich nezdatnosti a méněcennosti, a tím i věrohodnou předzvěstí jejich dalších běd a neúspěchů. Proto se není třeba obávat, že by lidé kdy byli nuceni se vzdát svých nadějí v dosažení eroticky dokonalého způsobu sexuálního ukájení. Lidské naděje v dosažení ideálního, v lásce žitého života, jsou nevědomě nezvratitelné, a také jedině z toho důvodu je možné, že se lidé nikdy neuchylují od svých podstatných, uniformních cílů a že se je v každé situaci snaží dosáhnout, ačkoliv je obvykle zkušenost nesčíslněkrát a nejdrastičtějším způsobem přesvědčuje o bezvýslednosti a marnosti jejich úsilí. Konečně však klamnost lidských nadějí a marnost lidských snah není tak tragická, neboť i kdyby lidé, žijící více nebo méně bědný sexuální život, dosáhli svého ideálu, tak jako tak věčného, klidu a spokojenosti nenabudou. Jak známo, netrvá totiž žádná láska věčně, takže i lidé, žijící sexuálně nejdokonalejším způsobem, jak je jen reálně možné, trpí většinu života erotickou nouzí.

5. Smysl lidské činorodosti

Objevené uniformní, trvale nezkojitelné a nikdy neodumírající tužby, jimiž nás obdařuje libido, mají pro nás neocenitelný význam hlavně proto, že nám umožňují pochopit všeobecnou nezdolnou lidskou životní průbojnost, houževnatost a enormní činorodost, která se souhrnně nejfrapantněji a nejhodnotněji projevuje právě v lidském pokroku, v neustále vzrůstající civilisaci a kultuře. Obecně rozšířené domnění, že lidé si svou prací hledí především zlepšit svou životní úroveň, svou hospodářskou situaci, jest totiž nesprávné.

Na příklad kapitalisté zmnožují svá jmění, aniž toho potřebují k ukojení svých materiálních potřeb, byť nejpřepychovějších a nejrozmařilejších, a jiní lidé se třeba zase domáhají s největším vypětím svých sil rozličných funkcí a úřadů, jejichž vydobýváním a zastáváním si své hmotné postavení jen zhoršují, mnohdy i do té míry, že jsou nuceni se uskrovňovat i v svých nejnaléhavějších a nejnezbytnějších hmotných požadavcích. Neočekávají-li tedy vždy lidé od své práce materiální prospěch a jsou-li s to se prací i zbídačovat, jest ovšem naprosto nevyhnutelné předpokládat, že prací vytvořené hodnoty mají většinou pro svého tvůrce zcela jiný význam, než pro jaký je obecně hodnotíme. Na příklad vzducholoď má pro lidstvo jedině ten význam, že mu umožňuje rychle překonávat obrovské vzdálenosti, avšak její vynálezce ji zajisté nekonstruoval ani proto, aby lidstvu nebo snad sám sobě umožnil rychlé cestování, ani proto, aby se zpeněžením svého vynálezu obohatil, nýbrž jen a jen proto, aby si dobyl nesmrtelného jména a slávy, aby se vyšinul nad miliony a miliony svých současníků, beznadějně se ztrácejících v nepřehledných masách lidského pokolení. Většinou své práce, a to právě prací nejsvízelnější a nejhodnotnější, dobývají si lidé jedině vážnost, úctu a slávu.

Slavomamství, pro které se lidé uvolují k produkci nadhodnot, k většímu pracovnímu úsilí, než jaké jest třeba k ukojení jejich hmotných potřeb, není však samoúčelné, nýbrž, jak zřejmo již z předeslaného zdůvodnění lidské aktivity, jest v něm nutno spatřovat pouhý prostředek k dosažení libidinózních cílů. Člověk, jenž nikdy není s to nalézt trvale ideálního partnera a jenž se i v nejšťastnějších případech ohlíží skorem neustále po nových a nových partnerech, je nucen rovněž více nebo méně nepřetržitě pečovat o svou erotickou vábnost udržováním a zvyšováním své převahy nad ostatními lidmi a tuto převahu získává si nejlépe a nejjistěji právě svými enormními pracovními úspěchy. Svým vynikajícím postavením, svou úctou a vážností, kterou si lze vydobýt úspěšnou prací, snaží se tedy lidé koneckonců nabýt větší erotickou vábnost, upoutat na sebe co největší zájem druhého pohlaví, a tak vlastně je možno pohlížet na lidskou práci v podstatě jako na ozdobu, jejíž lesk má zastínit pracovníkovy soky v lásce a posílit jeho naděje na vítězství v erotické konkurenci.

Uvážíme-li náležitě uvedený výklad lidské činorodosti, jest ovšem nezbytné uznat, že za civilisační a kulturní pokrok děkujeme jedině svému libidu, neboť všechen lidský pokrok je umožňován právě sty a sty nezištnými objevy a vynálezy neboli úmornou prací nesčíslného počtu tvůrců, kteří sami ze své úspěšné činnosti neměli hmotného zisku a kteří na svých dílech pracovali jen pro slávu, jen pro ukojení svých libidinózně motivovaných tužeb po nadřazenosti. Od většiny své práce, nezbytné pro budování lidské civilisace a kultury, neočekávají lidé zisky hmotné, nýbrž jen zisky libidinózní, a tak jsou vlastně lidé k náležitému, plnému vypětí své pracovní potence pobízeni zájmy libidinózními, a nikoliv hmotnými. Jedině libido svou neukojitelností, nepřetržitou anebo alespoň stále znova a znova propukající erotickou nouzí, jest nás s to podněcovat k nezdolnému a nezištnému pracovnímu úsilí, které lidstvu dopomohlo k dnešní vyspělosti a které mu taktéž neustálý pokrok i pro nedohlednou budoucnost zajišťuje. Práce, motivovaná čistě hmotnými zájmy, naproti tomu nikdy k výstavbě lidské civilisace a kultury nestačila a nepostačí.

Vzhledem k libidinóznímu charakteru lidské činorodosti můžeme zároveň směle odmítat i všechny domněnky, že lidé, pracující s plnou vervou na dílech, z nichž jim evidentně neplyne, a dokonce ani nemůže plynout žádný hmotný zisk, jsou altruisty, že svou prací sledují vyšší, mravní a nadosobní cíle. Práce hmotně nezištná není ještě, jak jsme poznali, prací nutně nesobeckou. Naopak nezištná, neegoistická činorodost je jen pouhá klamná fikce, vzniklá nechápavým pohledem na práci, nejapným přezíráním jejího libidinózního smyslu. Nedejme se nikdy mást tím, že se lidé skutečně svou prací zasluhují o blaho svých bližních, aniž z toho mívají hmotný prospěch. To jest jen nevyhnutelný a samovolný zjev, nezávislý na vůli pracovníka. I když lidská díla jsou pro své tvůrce čistě ozdobou, i když se lidé svou prací snaží jedině zvýšit svou erotickou vábnost a poutavost, jsou totiž díla lidských mozků a rukou s to zastávat i takové funkce, které z nich činí zároveň i hodnoty obecně užitečné. Proto také, nedomohou-li se lidé svou činorodostí svých libidinózních met, není ještě jejich pracovní úsilí promarněno a právě v tom tkví velkolepost nebo zajisté alespoň bizarnost lidského libidinózního života. Na příklad zdobné vypravení květů, jimiž se rostliny snaží přivábit hmyz, postrádá jakýkoliv jiný význam, takže nenastane-li opylení květu, jest v tom nezbytné spatřovat proplýtvanou životní energii. Naproti tomu však hodnoty, které jsou vytvořeny lidskou prací a které geneticky taktéž nemají jiného smyslu a účelu, dodávajíce obvykle svým tvůrcům rovněž jen a jen erotický půvab, nejsou planými výtvory ani tehdy, jestliže svůj libidinózní úkol nesplní. Člověk, staraje se prací, vypětím všech svých sil a schopností, ať již s úspěchem nebo bezvýsledně, o zvýšení své erotické vábnosti, zanechá totiž chtě nechtě za sebou pracně upravené cesty, které lidstvu umožňují dosahovat stále větší a větší blahobyt, a tomu, aby lidstvo k svému materiálnímu prospěchu těchto cest, které si lidé klestí za zcela jiným účelem a pouze pro sebe samé, nevyužilo, nelze zabránit. I největší egoismus a nejzuřivější misantropie není tedy na závadu lidskému pokroku, neboť většina lidí bude vždy v erotickém soupeření nucena bojovat prací, to jest způsobem, jímž se třeba i proti své vlastní vůli zaslouží o blaho lidstva.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O funkcích práce a osobnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.