Mamince Haně

Pralince, Hlavičce, Kobylce, Paličce

a všem dalším múzičkám – ony už budou vědět

Autor děkuje za pomoc s překladem textu «Pocta Isaaku Babelovi»
své mamince a Čendovi Grünerovi.

Život by byl opravdu příliš smutný, kdyby růžový roj nezbedných myšlenek nepřilétal občas potěšit stáří počestných lidí.

Anatole France

Představivost by jistě byla mnohem vítanější vlastností, kdybychom dokázali rozeznat,
kdy je právě v akci, a kdy ne.

Kingsley Amis

LEŽELA KOČKA
S ANDĚLEM

Ležela kočka s andělem
– i vzešlo zvláštní plémě.
Ležela kočka s andělem,
a teď chodívá ke mně
podivuhodný stvoření
a loudí kapku mlíčka…
A když si lehnu vedle ní,
tak smím jí dělat strýčka.

Ležela kočka s andělem
– nebe se trochu leklo.
Ležela kočka s andělem,
a já mám doma peklo.
A já mám doma anděla,
sen se skrytými drápky,
co celý dny nic nedělá,
jen líčí klukolapky.

Ležela kočka s andělem…
– no, odolali byste?
Ležela kočka s andělem
a já si nejsem jistej,
co tohle všechno znamená.
Tak co bys na to řekla?
Jsi drahocenná odměna,
anebo dárek z pekla?

Za oknem berounské kavárny Slávie se rychle stmívalo, a dokud vrchní Tomeček nerozsvítil, vypadal červený koženkový interiér takřka útulně. Z magnetofonu mečel Drupi, nechutné monstrum vzniklé ze spojení chorého hlasu bluesového šupáka s cukrkandlovou poetikou italských hudebních festivalů. Fin de siècle se tiše a ochotně chystal ke skoku.

Přistál přede mě třetí grog – ne z rukou starého vrchního Tomečka, který se věnoval především prominentní karbanické partě v salonku, ale z kostnatých spárků jeho synka Lojzíka, smutného autistického skřítka, dojemného Lojzíka, stravovaného celoživotní až erotickou vášní k fotbalovému klubu Bohemians.

Vysypal jsem do skleničky půl sáčku cukru (tloustnu) a lžičkou podojil takřka průhledný plátek citronu. Zapálil jsem si spartu, měkkou mutaci, transponovanou do tvrdého obalu, usrkl grog, opřel se o koženku a rukou, jakoby spontánně
položenou na opěradle, jsem se lehce dotknul dívčina ramene.

Jmenovala se Agáta a právě dokončovala poslední ročník berounské pedagogické školy. Agáta (Dobruše?), předmět mých vet dreams posledního měsíce, naštěstí disponovala vzhledem, který její jméno víc než kompenzoval. Byla štíhlá, drobných kostí, s hřívou neposlušných popelavých vlasů, a za velkými brýlemi skrývala překvapivě půvabný obličej. Nádherné kunďátko, jak by řekl přítel Venca Trejbal, lolitka horující pro moderní českou literaturu.

Pod mým lehkým dotykem sebou maličko škubla, nepatrně si odsedla a překotně zadrmolila:

„A ty se s ním fakt znáš?“

Řeč byla o Jaromíru Strouhalovi, nadějném a vcelku ještě mladém prozaikovi, jehož dílo bylo častým tématem více či méně zasvěcených diskusí v tisku i u kavárenských stolků.

Pracoval jsem tehdy v propagaci jednoho pražského nakladatelství a při besedách a jiných akcích jsem se setkával s mnoha autory, mezi nimi i s řečeným Jaromírem. Debutoval u nás – v té době to byl skromný sympaťák, legračně se děsící popularity. Byli jsme spolu na pár knižních veletrzích a docela se spřátelili. Kupodivu nám to celkem vydrželo dodnes, kdy se z něj stala celebrita středního kalibru a popularity se už rozhodně nebál. A tak jsem ho (odpusť, Kalliopé) tak trošku zneužil při dobývání Agáty.

„No, teď už se tak často nevidíme, párkrát do měsíce zajdem na kafe nebo na panáka,“ odpověděl jsem skromně a zkusil jí položit ruku na rameno. Neucukla.

„Ta Generace je fakt bezvadná!“

No, moc originální teda nebyla, Agátka. Strouhalův román Džínová generace by byl dneska označován za kultovní. Tehdy však probíhala celkem už snesitelná osmdesátá léta, a tak se čeština hyzdila trochu jinak. Autor ale napsal i lepší, i když méně slavné knížky.

„Jo, napsal pár fakt dobrejch věcí,“ připustil jsem blahosklonně a jemně si ji k sobě přitáhl. Pustila se odhodlaně do druhého svařáku (byl odporný duben), líčka zrůžovělá, a rozštěbetala se jako andulka.

A tehdy jsem udělal tu pitomost. Obrovskou blbost, jejíž následky nesu v podstatě dodnes.

„Před časem mi Míra poslal obtah Bílé vrány, co má vyjít příští čtvrtek,“ zalhal jsem bezostyšně. A lhát se nemá.

„Bude to bomba, je to asi to nejlepší, co kdy napsal.“ Položil jsem ruku na její. Pohladila mě palcem a stiskla.

Doufal jsem, že tohle mi projde. Strouhal zatím ještě úplnou kravinu nenapsal a jeho tvorba měla poměrně vyrovnanou úroveň. Byla sobota, do příští soboty to seženu a přečtu si to, má to vyjít až další čtvrtek, dřív se k tomu Agáta určitě nedostane…

„Fakt je to tak dobrý? Hele, Hanýsku, a o čem to je?“ loudila roztomile a přitiskla se ke mně kolenem.

Oslovení Hanýsku jsem měl rád, když ovšem nebyl nablízku některý z mých cynických přátel. Říkal mi tak volyňský děda, když jsem ještě věřil na bubíky. A později taky jedna vysoká smutná slečna, která už ale nežije, protože jedné noci byla až moc smutná.

„Nezlob se, kobylko, ale slíbil jsem mu, že o tom nebudu mluvit.“

„Proč ty mně vlastně říkáš kobylko? (Nikdy jsem se neodhodlal oslovit ji Agáto.) „To se mi nezdá pro holku moc lichotivý.“

„Naopak, je to krásný a přesný. Jsi kobylka. Máš už dospělý tělo, ale ještě je neumíš tak úplně používat. Občas se ti při chůzi zapletou kopejtka, občas ještě jako bys ve stádu hledala maminku, sem tam si bujně povyskočíš jako nezvedený hříbě… Pro nás starší pány to je naprosto neodolatelný.“

„No, jen když mi neříkáš kobylo… Poslyš, ty seš ale pokušitel!“ dole zapracovalo koleno a nahoře na mě Agáta udělala oči.

„Aspoň trošičku mi o tý knížce povídej, Hanýsku! Já to nikomu neřeknu!“

„Těch jedenáct dní už to vydržíš, ne? Víš, co já už toho kvůli tobě musel vydržet…“ Dramaticky jsem se odmlčel a políbil ji na ouško. Pak na nožičku brýlí… Pomalu ke mně obrátila hlavu. Takže další polibek mířil na tvář, další na koutek úst a další…

„Kdopak nám to tady kazí študentky?“ ozval se od vchodu hýkavý hlas. Patřil Broukovi, mému nejstaršímu kamarádovi. Široká brada, široká ramena, vlasy až na záda a užvaněnou papulu od ucha k uchu. Ach jo, pro dnešek tedy konec romantiky.

Vedle Brouka se rozpačitě kolébal Péťa Stehlík, obřík, který vypadal jako Marxův vnuk, můj další starý kamarád. Usadili se bez ptaní u našeho stolu a zvědavě okukovali pýřící se Agátu, jíž jsem je představil. Brouk ji bezostyšně zhodnotil a nepatrným pokývnutím schválil mou volbu. Pak se dravčím pohledem rozhlédl po kavárně. Péťa, všeobecně podezřívaný z přetrvávajícího panictví, rozhodně však ne z nezájmu o slečny, začal trochu neobratně předvádět svou proslulou inteligenci a postranními pohledy přitom po Agátě mlsně pokukoval. Děvče mírně znervóznělo a hovor začal váznout. Brouk si ten trapas vyloženě užíval.

Nakonec to Agáta nevydržela.

„Honza mi zrovna říkal, že už četl toho Strouhala, co brzo vyjde, a prý je to skvělý.“ Mluvila do desky stolu a ouška měla růžová.

„Máte na mysli chystanou knihu onoho uvážlivě rebelujícího svazáka, slečno?“ pronesl Péťa, oči upřené na Agátinu blůzku.

„Pro… prosím?“ zakoktala Agáta.

„Pan Strouhal si zřejmě povšiml, že na úvé někdo omylem vypnul lednici, a hned se dopustil pár odvážných kousků,“ hovořil Péťa se zaujatým výrazem. „Typický hrdina naší doby.“

Agáta jen zírala.

„Nejlepší, co tenhle drásal stvořil, byla ta Džínovka, pro-
nesl Brouk a kývl na Lojzíka „a i ta stála za hovno. Čtyry grogy, Lojzo!“ dokončil svou literárněvědnou úvahu a mile se na Agátu usmál.

„No tak, pánové, neděste mi slečnu! Míra zas není tak hroznej, to píšou větší hovada. A ta Bílá vrána je fakt skvělá,“ snažil jsem se zachránit situaci.

Mezitím na stůl přistály čtyři grogy. Konsternovaná Agáta zapomněla, že pije svařené víno, a lokla si horkého neoslazeného rumu s vodou. Na náladě jí to nepřidalo.

„To bezesporu píšou,“ rozvíjel dál hovor Péťa. „Uniká mi ale důvod, proč kvůli tomu číst právě tohle hovado, byť snad menší. Promiň, Jeníku, ale odmítám číst výměty toho člověka jenom kvůli tomu, že spolu v Praze chodíte na pivo.“ Zkrátka Péťa.

„No, já už budu muset domů,“ odstrčila Agáta nedopitý grog.

„Doprovodíš mě, Hanýsku?“

„Jasně.“ Spěšně jsem do sebe hodil svůj grog, položil na stůl stovku a zvedl se od stolu.

„Mějte se, pánové,“ zamumlal jsem a snažil se co nejrychleji zmizet. Dobře jsem totiž tušil, co bude následovat.

„Buď zdráv, Hanýýýsku,“ protáhl posměšně Brouk. Tohle teda budu poslouchat ještě hodně dlouho.

„Hanýsek a Agáta,“ slyším na odchodu Péťu. „Ještě že se toho chudáci Romain s Rollandem nedožili“

„Mně to spíš připomíná Hýtu a Batula…“

Dveře Slávie za námi milosrdně zapadly.

V pondělí jsem seděl za stolem v redakci a přiblble se usmíval. Měl jsem na to spoustu času. Můj šéf, koktavý soudruh Mikuláš, mi dával celkem pokoj, když se ujistil, že vážně neusiluju o jeho post. Psal podobně, jako mluvil, a tak mě dost potřeboval. Redakční práci nerozuměl, takže po mně někdy chtěl třídenní práci za pět hodin, častěji se ale stávalo, že to, na co mi dal týden, jsem měl hotové za tři hodiny, a tak se mi jeho diletantství celkem vyplácelo.

Nerušeně jsem se tedy přiblble usmíval při vzpomínce, jak jsem v sobotu vyprovázel Agátu ze Slávie. Chvíli sice soptila na mé nezpůsobné kamarády, Jaromír Strouhal však nakonec způsobil, že náš vztah značně pokročil. Lepá brýlatá intelektuálka mi sice nedovolila všechno, ale mohl jsem se ujistit, že disponuje dlouhýma štíhlýma nohama a drobným vzpurným poprsím… Zkrátka, stačilo to právě na ten můj přiblblý škleb.

Přede mnou na stole ležely materiály na propagační leták edice pro mládež, kterou jsem měl jako tiskový redaktor na starosti. Byla to celkem příjemná práce. V tom čase už se statečnějším redaktorům dařilo do edičního programu knižnice, určené původně dělnické a učňovské mládeži, protlačit i taková jména, jako je Kerouac, Ajar či Bulgakov, Holan, Berková nebo zrovna přítel Strouhal. Potíž spočívala v tom, že o každé z těchto jmen probíhal na námětových a schvalovacích poradách složitý boj, situace se stále měnila, takže materiály pro propagaci, docházející z redakce, často o chystané knize moc neříkaly. Vrcholným uměním tiskového redaktora pak bylo napsat o knížce, která často ještě nebyla ani dopsaná, anotaci, která by čtenáře zaujala, nenaštvala příslušné soudruhy, a navíc přitom nelhala.

Zazvonil telefon.

„Soudruhu, nezapomněl jste na schvalovačku?“ zavřeštěla domovnickým hlasem soudružka Smrčková, naše redaktorka politické literatury a šéfredaktorova stvůra.

Tato téměř dvoumetrová dáma se kromě jiného proslavila tím, že kdysi na odborářské schůzi prohlásila, že proplakala celou noc, když zjistila, že pachatelem kriminalistického (opravdu to takhle řekla) činu v jedné z našich knih je příslušník dělnické třídy. Sláva Drbal, redaktor beletrie a skvělý překladatel z francouzštiny a němčiny, „exponent pravice“, který byl v podniku trpěn jen díky nostalgii a snad i výčitkám svědomí „normalizátorů“ ve vedení, se ke mně naklonil a sotto voce pronesl svým měkkým hlasem s jemným hanáckým přízvukem:

„Vidíš, vole? Kdybych tohle řek já, okamžitě by mě vyhodili.“

„Už se soudruhem šéfredaktorem čekáme jenom na vás!“

A sakra, já vážně zapomněl. Účast propagace na schvalovací poradě byla víceméně protokolární záležitostí, ale někdy to byla i sranda. Třeba tehdy, když se onen soudruh šéfredaktor, který na mě teď čeká, optal při jiné schvalovačce germanistky Anči Pechové:

„A soudružko redaktorko, ten Géte, ten je z endéer, nebo z eneser?“

A Anča, ošlehaná nesčetnými námětovkami a schvalovačkami, nehnula ani brvou a odpověděla:

„Pochopitelně z NDR, z Výmaru, soudruhu šéfredaktore.“

A tak mohlo dílo starého dvorního rady vyjít v našem opatrném nakladatelství.

„Už letím, soudružko, zdržela mě návštěva!“

Námětovka trvala asi hodinu. Byla tam obvyklá sestava – odbytáři, technická a výtvarná redakce a příslušní redaktoři. Jediným zpestřením nudné hodiny byl exaltovaný monolog Dalibora Kupce, redaktora poezie a současně i básníka, v němž tento drobný sympatický smegmofág vysvětloval, proč v naší edici poezie, odvážně, spíše však z blbosti nazvané Klín (dovedete si představit, jak se jí mezi lidmi říkalo), vydal (strašlivou) sbírku mladého, mládežnickou organizací protežovaného básníka Milana Erbana, aby ji pak na stránkách celostátního literárního časopisu pod celkem průhledným pseudonymem Kozojed nemilosrdně strhal. Borek nijak nezapíral, ba zdál se být na sebe hrdý. Svůj čin zdůvodňoval imperativem umělecké poctivosti a integrity, nedalo se však vyloučit, že ve hře byly i jeho kolísavé intimní vztahy k mladistvému poetovi. Svůj úděl však Kupec nesl hrdě a hysterické útoky šéfredaktora snášel se zarputilým úsměškem.

Když jsem se vrátil do propagace, seděla na mé židli kolegyně Dana Krátká, štědře oňadřená třicetiletá blondýna s cynickýma kozíma očima, a před miniaturním zrcátkem, opřeným o můj popelník, prováděla maskovací rituál. Sedl jsem si na její místo u stolu naproti, zapálil si Daninu americkou cigaretu a beze slova sledoval její virtuózní praktiky. Dana po chvíli vstala, přešla za mě a důkladně mi otiskla svou čerstvě namalovanou pusu na tvář.

„Di si na svý místo, jo?“ kňourla ublíženě.

Vrátil jsem se ke svému stolu a začal si průklepákem důkladně otírat tvář. Pak jsem zavolal Strouhalova redaktora Kohoutka z konkurenčního nakladatelství a dlouho na něm bez úspěchu loudil signální výtisk Bílé vrány. Ani do obtahů mě nechtěl nechat nahlídnout. Sakra, dělají s tím nějaký tajnosti, pomyslel jsem si s lehkým znepokojením.

„Před chvilkou tu za tebou byl tvuj geniální kámoš Strouhal. Vůbec si se mnou nepovídal, jen ti na stole něco nechal,“ řekla, a mělo to znít vyčítavě.

Otevřel jsem bílou nezalepenou obálku a vytáhl z ní tuhou kartičku.

„Že mě vemeš sebou, Honzíčku! Mám novou mikinu z túzu, s  tááákovymhle vejstřihem!“

Stáhla si dolů véčko svetříku a odhalila dobrou polovinu svých hemisfér. Při pohledu na její nelidské vnady mi před očima paradoxně vytanuly drobné divošské kopečky jisté obrýlené nymfičky. A dostal jsem nápad. Báječný nápad, myslel jsem si.

„Nevemu, Danuško. Jednak mi lezeš do pošty a jednak bys Mírovi mohla navodit tvůrčí krizi.“

„Ach jo!“ vzdychla nešťastně. „Zase abych v pátek vařila večeři. Nebo sháněla nějakýho jinýho blba,“ dodala pomsty-
chtivě.

Vletěla mi do náruče plnou vahou svých pětačtyřiceti kil. Zavrávoral jsem a narazil do sektorové stěny v jejím miniaturním privátu. Porculánové figurky slonů se povážlivě zakymácely.

„Ty mě tam fakt vemeš, Hanýsku? Ty si tak hóóódnej!“ zabroukala, vzala mě kolem krku a začala mě nemířeně pusinkovat.

Položil jsem jí ruce kolem pasu. Měla povyhrnuté tričko a já ucítil sálavé teplo jejího těla. Štíhlého horkého osmnáctiletého těla, dosud neuvyklého úmornému diktátu sexuologických příruček, šeptaných rad kamarádek a přitroublých pornokazet.

Prsty mi dosahovaly skoro až ke kříži, palci jsem jemně hladil propadlé bříško. Uvědomila si mé pohyby a pomalu se probírala z bláznivého holčičího nadšení.

Něžně jsem ji políbil na pusu a špičkou jazyka jí lehce přejel po rtech. Trošku ztuhla, celé její tělo jako by přemýšlelo. Pak mě pevně objala, pootevřela rty a pustila mě dál.

„Slečno, řekněte mi,
jak to děláte,
že hodiny neoněmí,
když se svlékáte.“

„To jsi řek moc krásně, Hanýsku!“ zašeptala a prohnula se v bocích.

„Já ne, to Halas,“ zašeptal jsem jí do ouška a pokračoval v nejkrásnější činnosti, jaká může být chlapovi dopřána.

Měla bleděmodré dojemné kalhotky konzervativního střihu a dětské froté ponožky stejné barvy s obrázky Křemílka a Vochomůrky. V životě jsem neviděl tak vzrušující kus prádla. Trochu zrychleně dýchala a pevně mě držela za ruce. Políbil jsem lasturově růžový čumáček jejího východního prsu a zamířil k západnímu. Jemně mňoukla a já se, krok za krokem, vydal k jihu…

„Hanýskuprosimtě…“

Agáta se mi oběma rukama vší silou opírala o čelo, čímž mě neúprosně vzdalovala od dobývaného jihu.

„Prosimtěhanýskunechužměneboseztohoúplnězbláznim!“ zadrmolila nešťastně se zřetelně šťastným podtónem.

„Víš co, poď sem ke mně nahoru, jo?“

Nevrle jsem zafuněl do narezlých chloupků a přesunul se neochotně na její rameno.

„Já si s tebou eště nevim rady, víš? Mám tě ráda, ale…“ a začala trochu nesouvisle vykládat o jakémsi svém nevydařeném dobrodružství s troupelnatým basketbalistou ze spřátelené školy, o psychickém bloku (budiž proklet doktor Venca Trejbal, její učitel psychologie a zdatný kunďátkolog). Zavřel jsem rezignovaně oči a přestal poslouchat.

„Co je ti? Ty mě vůbec neposloucháš, viď?“

Upřel jsem na ni svůj nejlepší zmučený pohled a pustil se opatrně do znovuzískávání ztracených pozic.

„Víš, kobylko, my kluci… nás to někdy bolí, chápeš? Je to jako… já nevim, jako když se ti chce kejchnout, a nemůžeš…“

Když si holka sundá brejle, vypadají její oči většinou bezbranně, nevinně, často bohužel také maličko přisleple. V těch Agátiných se ale objevili malí ďáblíci. Sklopila je a já cítil, jak se zastavily na mých červenobíle pruhovaných trenýrkách.

Sousedka mi jich ušila celou sadu z látky, kterou můj děda, bývalý majitel obchodu se střižním zbožím, při znárodňování jaksi opomněl přihlásit. Látka byla tak kvalitní, že vydržela od Vítězného Února přes Vítězný Srpen až po Zcela Nevítězný Patnáctý sjezd, a ještě mi z ní nelezl zadek.

„Chudáku Hanýsku, tak ty nemůžeš kejchnout?“ zašeptala Agáta naoko soucitně. Její ruka se pomalu sunula dolů…

Moje kýchnutí snad museli slyšet i nahluchlí důchodci na Městské hoře.

Pro křest Bílé vrány si Jaromír objednal slavnou vinárnu U Rarášků na rohu Mikulandské ulice, hned naproti sídlu České advokátní komory. Zaparkoval jsem Agátu pod velkým Kutálkovým keramickým reliéfem a šel pro nás sehnat něco k pití. Cestou jsem se rozhlížel po typickém vernisážovém osazenstvu. Bylo tu celé bestiárium české pozdně normalizační knižní kultury.

O barový pult se nonšalantně opíral nazrzlý vousatý Ivo Žitný, básník, a především sršatý a zlomyslný kritik, stejnou měrou nenáviděný i obdivovaný. Jeho vtipné, břitké články bývaly zdrcující, ne vždycky ale spravedlivé. V době sametové a následující se postupně měnil v  torquemadovskou figurku, v malého českého Velkého inkvizitora, fanaticky tepajícího zlořády, především ale ty bezpečně minulé. Teď však stoupal na vrchol slávy a nad sklenkou whisky obhlížel zpoza kouřových brýlí celé to literátské hemžení.

Očima jsem hledal protagonistu večera. Nakonec jsem ho objevil ve skupince lidí u studeného bufetu. Začal jsem se k němu prodírat a přitom jsem se dost tvrdě srazil s malou korpulentní ženuškou s tuhými šedomodrými kudrlinami. Omluvil jsem se a pomohl jí vybalancovat talíř s horou jednohubek a chlebíčků. Poznal jsem v ní manželku soudruha Miroslava Müllera, vedoucího papaláše z odboru kultury úvé vládostrany. Povídalo se o ní (tedy o té manželce), že si na akce podobného typu nosí kabelku s všitým vikslajvantem, do níž nepozorovaně shrabuje vzácnější pochutiny z bufetových stolů. No, nevím, ale kabelu měla opravdu důkladnou.

S Jaromírem, jehož pohledná vousatá tvář se skvěle vyjímala nad ležérním tvídovým sakem s koženými záplatami na loktech, jsme se poplácali po zádech, já se chopil skleničky bílého a začal si prohlížet jeho smečku. Poznal jsem neurotickou tvář stále ještě mladé básnířky Pobudové, jejíž poezii nikdo nerozuměl, takže si ji nikdo, ani Žitný, netroufl kritizovat. Ano, tak prohnilá už byla doba! Kousek od ní jsem spatřil dlouhou postavu anglosasky vyhlížejícího redaktora mládežnického časopisu Richarda Pohana, jenž se zaujatě o něco přel s ilustrátorem a karikaturistou Žilinou, kterému nedávno zakázali publikovat ve velkých časopisech, protože se mu podařilo uveřejnit vtip, ve kterém zažertoval na téma „Jaký Masaryk, takový Čapek“. Žilina, zarudlý pyknik s černou bradkou, se rázem stal slavným a zákaz ho povzbudil natolik, že začal pomýšlet na samostatnou knížku.

Strouhal si celou tu slávu očividně užíval. Noblesně přijímal lichotky méně úspěšných, jako rovný s rovnými rozmlouval se slavnými i mocnými. Už v tom zkrátka uměl chodit. Můj instinkt mi ale říkal, že něco visí ve vzduchu, jako by celou tou svou bravurou zakrýval nějaký průšvih.

Položil jsem mu ruku na rameno a zašeptal mu do ucha:

„Promiň, Míro, ale musím jít obsloužit dámu.“

Pozdvihl obočí. Vzal jsem ze stolu dvě plné sklenky šampaňského a jednou z ní pokynul ke vchodu, kde už trochu netrpělivě přešlapovala Agáta.

„Ale, něco vážnýho?“ zeptal se zaujatě.

„Ale ne, takový roztomilý koťátko,“ odpověděl jsem tehdy. Lhát se holt nemá.

„Tak jí vem sebou kolem desátý na soukromou oslavu k Piaristům,“ řekl mi polohlasně. „Tady v tý blbárně stejně není kouska klidu. Bude tam tak deset, patnáct známejch, tak můžeme pokecat.“

Odložil jsem na chvilku sklenky, sebral ze stolu dva výtisky Bílé vrány a tázavě se na Míru podíval. Chvilku zaváhal, ale pak je podepsal. Strčil jsem je do kapsy saka (kapesní formát) a kývl směrem ke vchodu. Agáta už se dost mračila.

„No, uvidíme, musím se zeptat svý dámy. Zatím pracuj.“

Agáta upíjela šampaňské a brblala, že si jí nevšímám. Knížka s podpisem ji trošku pacifikovala. Chvilku jsem ji bavil historkami o přítomných literárních božstvech a polobožstvech, až se zase začala usmívat.

„Ten nosatej chlapík támhle vedle záchodů, vidíš ho? To je slavnej básník Miroslav Burian, zasloužilý i národní umělec a nositel cen. Naše sekretářka ho jednou zvala na nějakou slávu a na obálce pozvánky se dopustila překrásnýho překlepu: napsala národní umrlec.“

Agáta vyprskla víno na procházejícího číšníka. „Já měla jako malá holka jeho básničky docela ráda.“

„Nojo, měl talent, a velkej, ale včas se vzpamatoval. Teď už by se ti ten tepač emigrantů asi tak nelíbil. Před časem věnoval celej honorář za svou sbírku, a že to byl nějakej honorář, na Fond solidarity, zřejmě za účelem získání státní ceny Klémy Gottwalda. Jeho internacionální altruismus trošku povadnul, když mu přišla faktura od Literárního fondu a výměr daně z příjmu. A ten vytouženej vavřín mu zatím stejně skráně nezdobí.“

„Ty seš hroznej cynik, Hanýsku!“

„Ba ne, to já jen tak žvaním z rozpaků. Hele, kobylko, Strouhal nás pozval na deset k Piaristům. Chtělo by se ti?“

„Jé, to by bylo skvělý. Ale prosimtě, pojď teďka odsud pryč, já si tu připadám jako na nádraží. Projdem se trošku, jo?“

Mrknul jsem na hodinky; bylo po půl deváté. Dopil jsem šampus, típnul cigaretu a s Agátou v závěsu vycouval ze dveří. Nikdo po nás ani nevzdechl.

Venku už byla tma a chodníky se vlhce leskly. Mikulandskou osvětlovalo jen pár lamp a v dálce světla Rotisserie. Vzduch byl na Prahu překvapivě svěží. Pomalu jsme se vydali směrem k Ostrovní ulici. Mezi těžkými mraky občas necudně vykoukl šmírák měsíc. Agáta se rozhlížela kolem sebe a jako malá holka se zatočila dokola. Zdvihla hlavu k dramatickému proužku nebe. V tu chvíli vypadala jako Puk, co zdrhl o pauze z nedalekého Národního divadla.

„Hanýsku, to je ale divnej večer, viď? Já nechci jako nána řikat romantickej, ale takovej pohádkovej, nadpřirozenej jako, víš? Připomíná mi to jednu semaforskou písničku, ale nemůžu si…“

Vzal jsem ji kolem ramen a tiše jí zpíval do ouška:

Na rezavým dvojplošníku
Potácí se mezi mraky
V sametovým převlečníku
Hamlet
Hledá otcův stín

Zatím někde v panoptiku
Nedaleko Nagasaki
Ofélie pije džin
A tiše syčí svítiplyn

„Ty seš úžasnej, jaks to poznal?“ vykulila na mě oči.

„Jsme jedné krve, ty i já!“ Zlehka jsem ji kousnul do krku. Dala mi legrační pohlavek a já s tou holkou šel pomalu noční Prahou a snažil se, aby mi z obličeje zmizel ten idiotsky šťastný úsměv, který mi na něm už zase vyrašil. Naše kroky si podávala ozvěna a nad hlavou jako bych slyšel šumot křídel celé armády strážných andělů, těch nebeských proletářů, poletujících sem a tam, celých udřených a špinavých, jak se snaží chránit tu divnou pakáž pod sebou, která nezná lepší zábavu, než hnát se z průseru do průseru.

Na padáku noci věčné
Krále duch se zvolna snáší
Marně Hamlet bystří uši
Oči mluví
Ústa ne

Panoptikum neskutečné
Rozplyne se v otčenáši
Ale smutek džinu v duši
Ofélii zůstane

Za Rotisserií jsme zahnuli do křivolaké Ostrovní, ještě tmavější než byla Mikulandská. Začalo zase drobně mžít a Agáta dostala závoj z drobných perliček. Počkal jsem, až se přepotácí opilec, a sevřel tu drobnou postavičku v náručí. Nechala se líbat a ochotně spolupracovala. Pak jsme se vydali dál a já pokračoval:

V nejlevnějším baru pije
Hamlet smutný melodie
Zas a zase ptá a ptá se
Zda má
Nebo nemá žít

Jeho malá Ofélie
Ztratila svou zář a klid
A tu ztrátu nepřežije
Ofélie Ofélie
Světlo věčné dej jí svit

„Víš, já tě mám… eště nevím úplně jistě, jestli ráda, nebo kamaráda, Hanýsku. Ale je mi s tebou moc hezky.“ Přitiskla se ke mně holčičím bokem a strčila mi ruku do kapsy. Tlapku měla studenou, ale v mé péči brzo zteplala a zvlhla. Hrál jsem si s jejími prsty a anděl nade mnou zděšeně mával křídly.

Přešli jsme Spálenou ulici a vešli do Purkyňovy. Ve Vladislavce se mě zeptala:

„Hanýsku, a jak se vlastně dostanem zpátky do Berouna?“

Chvíli jsem mlčel a pak nevinně poznamenal:

„No, čirou náhodou mám u sebe klíče od ateliéru jednoho kámoše malíře. Je na stáži v Německu. Občas mu tam chodím zalejvat kytky. Je to v Konviktský, to je od Panský jen kousek.“

„Čirou náhodou, žejo.“

„No. Pánbůh nám přeje, nebo kdo. Hele, kobylko, zejtra je sobota, tak se snad nic neděje.“

„Nic, žejo.“

„No, nic. Dyť už jsme velký, ne?“

Dlouhou chvíli mlčela a dívala se pod nohy. Kolem se docela ochladilo.

„A má ten tvůj kamarád budíka? Ráno budeme muset brzo vstávat, v poledne za mnou přijede máma s prádlem.“

Z dálky od Fleků se ozýval opilý německý ryk. Můj strážný anděl to zabalil a odletěl statovat na Karlův most.

Bylo ještě brzy, a tak jsem v Charvátově ulici Agátu zatáhl
k Jelínkům. „Uvidíš hospodu, kde se čepuje nejlepší plzeň v Praze.“

Vešli jsme do zakouřeného výčepu a Agáta s údivem sledovala zvláštní společnost štamgastů, postávajících dílem u pultu, dílem u úzkého dřevěného regálu při stěně. Malíři, pár subalterních herců, redaktoři a novináři z okolních redakcí tu tvořili nesourodou, ale fungující směsici s dělníky a řemeslníky. Spolehlivě je všechny spojovala láska k dobrému pivu a úlevnému klábosení.

Dal jsem si slavné pivo a Agáta chemicky vyhlížející limonádu, čímž vzbudila bouři obhroublých, ale celkem dobromyslných poznámek. Všechny, včetně mě, naprosto odrovnala, když pro přítomné objednala četu malých rumů. Odcházeli jsme jako vítězové.

„Co ty seš vlastně zač, kobylko?“

„Taková holka.“

„Jsi nebezpečná.“

„Houby, Hanýsku. Jenom mám ráda lidi a voni to většinou poznaj.“

Chytla mě za ruku a vyrazili jsme dál. Přes Jungmanku do Palackého, kde jsme se krásně líbali před hučící vinárnou U Šuterů. Vodičkova, Václavák a Jindřišská jsou ulice k líbání naprosto nevhodné.

Pak jsme zabočili doleva do Panské, a jako by někdo zhasl. Ztemnělé budovy Mladé fronty i palácků naproti násobily ozvěnu našich kroků. Na konci ulice svítila okna vinárny U piaristů.

Před dveřmi se zastavila, stoupla si na špičky, vzala mou zpitomělou hlavu do dlaní a velice něžně mě políbila. Karyatidy na okolních domech jako by si povzdechly.

„Díky, Hanýsku.“ Trošku zaváhala. „Fakt chceš jít do tý vinárny?“

Hergot, fakt jsem měl chuť drapnout ji za ruku, dopádit ten kousek do Konviktské ulice, sloupnout Agátu ze šatů… Místo toho jsem, já blbec, řekl:

„No, chtěla ses seznámit s Mírou…“ Otevřel jsem prosklené dveře.

Vrchní pan Václav nás zavedl do separé, kde už seděla dost hlučná společnost. Strouhal seděl v čele, mírně zarudlý, oči lesklé.

„Pojďte, Jene! Držím vám místa!“

Usadil jsem Agátu po autorově pravici a sedl si vedle.

„Míro, představuju ti Agátu.“

„Míra Strouhal.“ Uchopil její malou tlapku a prasácko-světácky ji políbil.

Kobylka se začervenala. Zatím ze sebe nevypravila ani slovo. Strouhal se k ní naklonil a cosi jí začal polohlasně vykládat. Agáta na něj zírala jako zajíček na kobru.

Pilo se žernosecké víno, stejné, jaké se podává na Hradě, jak tvrdil pan Václav. Prohodili jsme s Mírou pár banalit a konvenčních žertů. Pochválil jsem mu novou knížku, ale on to chvatně zamluvil. Zábava mezi námi začala váznout. Radši jsem se po chvíli odvrátil a rozhlédl se po místnosti.

Vedle Strouhala se po pravé straně rozvaloval mladý básník Hrdlička, mušketýrská postava, která ve své tvorbě úspěšně mísila soft pornografii s pravověrným stranictvím. S ním sousedila mužná postava prozaičky Míši Burkové, autorky výborných něžných holčičích povídek, jež se mi zapsala do srdce, když před mýma očima zakončila jednu podroušenou genderovou diskusi tím, že svému oponentovi vlastnoručně rozbila hubu. Měl jsem ji rád a trochu se jí bál. Následovalo pár lidí, které jsem neznal, až na mě v druhém čele stolu zasvítila mrtvolná pleš Jaroslava Šulce, básníka a mládežnického šéfredaktora, o kterém se povídalo, že má v šéfredaktorně vlastní portrét v nadživotní velikosti. Fotoreportér Bucek se tvářil, jako by tu nebyl, stejně jako redaktor ruské literatury a dobrý kumpán Jura Bugár, který se zřejmě snažil co nejrychleji se opít. Ob židli ode mě, zatím prázdné, seděl drobný mužíček s fízlovským ksichtem a nervózně v prstech škubal ozdobný ubrousek.

Pohled na něj mi zakryla mohutná postava Jirky Unserrei-
nera, redaktora a překladatele z rumunštiny a francouzštiny. Zvysoka dopadl na židli vedle mě a obřadně mi políbil ruku. Jura Bugár se uchechtl do svého máchovského vousu, několik neinformovaných zalapalo po dechu.

„Dobrý den, hošku. Jak se ráčíte vynacházet?“ Oči za tlustými čočkami brýlí s černými ráfky byly velice vážné.

„Dobře, hošku. Zvlášť ve dne a v noci,“ dokončil jsem náš obvyklý uvítací rituál. Hošku jsme se začali oslovovat od té chvíle, co se o nás po redakci začala šířit fáma, že se máme rádi na nekřesťanský způsob. Spolu s vytrvalým vykáním a exaltovanou archaickou mluvou to působilo na soudruhy odboráře jako muleta na býka.

Když jsem nastoupil do propagace v nakladatelství, byl to právě Jirka, kdo mi pomohl zachovat si zdravý rozum. Vypadal jako neuváženě propuštěný sexuální delikvent, hovořil záměrně přehnaně afektovanou řečí, a šířil tak mezi zblblými profesionálními odboráři nejistotu, jak to všechno vlastně myslí. V nakladatelství reprezentujícím Revoluční odborové hnutí, které nebylo ani hnutím, ani odborovým, a už vůbec ne revolučním, byly jeho klauniády balzámem na mou zmučenou duši. Za jeho tváří neoblíbeného třídního premianta se skrýval jeden z nejlepších mozků, jaké jsem v životě poznal. Navíc měl záviděníhodné galantní úspěchy u hezkých mladých intelektuálek. Na fakultě jsem poznal dívku, která pocházela z hoškovy rodné vesničky. Když jsem se jí na něj zeptal, odpověděla lakonicky:

„Pan Jiří často jezdí navštívit rodiče. To pak vždycky vyráží s jezevčíkem a svou slečnou na vycházky po okolí. Ten jezevčík je pořád stejný,“ dodala.

Ohlédl jsem se přes rameno po Agátě, ale ta byla plně zaujata oslavencem. Měli hlavy u sebe a něco si zaujatě povídali. Ne, že by se mi to moc líbilo.

„Hošku, kde jste se tu ocitl? Vás bych v téhle partě jistotně nečekal,“ obrátil jsem se zpátky k Jirkovi.

„Ale to je zřejmé! Váš psavý přítel se dozvěděl, že nastupuju do Odeonu, tak si mete cestičky. Tomu by slušel kapitalismus víc, než leckterému disidentovi. No, a k tomu to žernosecké…“

„Já už myslel, že vás tak okouzlila jeho Bílá vrána, ačkoli jinak vám, pokud vím, Strouhalovo dílo způsobuje pocity blízké nausee.“

„I toto, hošku, já o Mistrův poslední opus dosud ani nezavadil, a pokud vím, ani kdokoli jiný, což je v naší profízlované branži skutečně s podivem.“

Při jeho slovech mě zase trochu zamrazilo. V souvislosti s Bílou vránou už poněkolikáté, uvědomil jsem si.

„Prý je to jeho opus magnum,“ řekl jsem trochu nejistě.

„No to bych byl skutečně překvapen, hošku, v poslední době se náš chlapec stará spíše o nakladatelskou politiku, než o múzu samu.“

Posunul si silné brýle a pohlédl mi přes rameno.

„A co to má Mistr vedle sebe za lepé dítě?“

„To dítě sem přišlo se mnou a věřte, nevěřte, jmenuje se Agáta.“

Podíval se mi zblízka do tváře.

„Hošku, vy se pýříte! Smím věřit, že k vám opět přišla láska?“

„Obávám, se, hošku, že to není zcela vyloučeno,“ řekl jsem s povzdechem. „Děláme pořád stejné chyby.“

„Nerouhejte se, hošku. I neúspěch může osvěžit naše okoralá srdce. Ale dejte si pozor na vašeho psavého přítele. Popularita může být silný afrodiziják.“

Ohlédl jsem se poočku po Agátě. Strouhal ji vytrvale okouzloval. Kobylka seděla opřená daleko od něj, hlavu sklopenou, a cupovala ubrousek stejně jako bretšnajdrovský mužíček po Unzerreinerově pravici.

„Kdopak je ten nervózní chlapének po vašem boku?“ snažil jsem se odvést řeč jinam.

Jirka udiveně zvedl obočí.

„Jakže, vy ho neznáte? To je přece slavný páter vyklouz Vilém Srnec, šéfredaktor Světa knihy, autor spisku Přezrálý srpen, velebícího slavný druhý příchod Rudé armády do Prahy. Ten hadřík cupuje proto, že byl soudruhem Müllerem z úvé shledán lehkým a jeho epizoda se sutanou už příliš vykřičenou. Čeká prý ho zasloužilý umělec a tichý odchod do penze.“

„A proč ho sem proboha Strouhal zval?“

„Inu, buď je špatně informovaný, což se mi nezdá pravděpodobné, nebo na něj ten zasraný malý vyděrač něco má.“

Řekl to tak hlasitě, aby to vedle sedící skřet nemohl pře-
slechnout. Ten zrudl, zlobně zasyčel a vykráčel ze dveří. Jura Bugár rázem ožil, natáhl se po sklence koňaku, kterou tam Srnec zanechal nedotčenou, a ukryl ji v houštinách.

„Ten hňup Strouhal se v devětašedesátým jako študák motal kolem Divokýho vína, a sráč Vilém tehdá zasedal v redakční radě. Určitě si něco schoval do šanónu pro horší časy,“ řekl Jura a okamžitě začal dřímat.

„Typický malý český revolucionář,“ podotkl jsem suše.

Jirka zvedl karatelsky prst a prohlásil:

„Žádný revolucionář, ale revolucionáč, hošku. Přičemž revolucionář má se k revolucionáči jako uzenář k uzenáči.“

Načež vytáhl kapesník a láskyplně Bugárovi setřel pramének sliny, jenž mu začal vytékat z levého koutku.

„Jura měl včera velmi krušný den, hošku,“ řekl něžně. „Musel s bonboniérou do motolské nemocnice, aby se omluvil kádrovačce z jejich nakladatelství, která se tam velmi okázale vzpamatovává z hysterického záchvatu, který jí Jura přivodil.“

„To vypadá zajímavě, hošku, jen vyprávějte!“ Ohlédl jsem se přes rameno, kde si Agáta cosi horlivě zapisovala do malého notýsku.

„Rád, pokud mi budete schopen věnovat pozornost,“ poznamenal Jirka a čekal, až se znovu otočím k němu.

„Inu, Jura předvčírem se Slávou Drbalem zkoušeli, jestli se dokážou opít vaječným koňakem. Kupodivu se jim to zdařilo natolik, že když do dveří vstoupila soudružka kádrovačka s tím, že hledá předsedu závodního výboru soudruha Vomáčku, prohlásil Jura, že soudruh Vomáčka je pěkný ptáček, že byl u něho na melouchu a ze sklepa mu přitom ukradl šedesát metrů měděného drátu. Prohlásil, že považuje za svou povinnost jí to oznámit a že soudružka má s tou informací naložit, jak sama uzná za vhodné.“

„Ježiš, ten Jura je úžasnej vůl,“ vylétlo ze mě bez modulace do archaického jazyka.

„To ještě zdaleka není všechno, hošku,“ odtušil Jiří s decentním úsměvem.

„Ráno Jura přišel do práce s kocovinou a velkolepým oknem. Tam ho čekal vzkaz, že se má ihned dostavit na závodní výbor eráhó. Nic netušící rusist se ocitl uprostřed schůze, kde velela soudružka kádrovačka plnému stolu odborářů – vesměs velmi zasmušilých, snad s výjimkou Vomáčkova zástupce. Ta dobrá žena Jurovi poděkovala za projevenou občanskou odvahu a požádala jej, aby celou věc opakoval do zápisu, dříve než bude předána veřejné bezpečnosti. Sdělila mu rovněž, že soudruh Vomáčka už není předsedou závodního výboru.“

„No nazdar! A dál?“ vypadlo ze mě.

„Teprve teď se ubohý redaktor upomněl na včerejší příhodu a po chvilce váhání se rozhodl nalít soudruhům čistého vína. Reakce byla bouřlivá a zajímavě strukturovaná. Zatímco kádrovačka si pohotově navodila už zmíněný záchvat a byla hospitalizována, někteří méně zodpovědní odboráři se hlasitě chechtali, jiní se tvářili zmateně a zhrzený pretendent na Vomáčkovo
místo rezolutně žádal Jurovo co nejpřísnější potrestání, nejlépe veřejnou popravu za svítání na prostranství před budovou Ústřední rady odborů.“

„A jak to celé skončilo, hošku?“

„No, celkem po česku. Juru vystrčili před dveře a dlouho se radili. Nakonec převážilo to, že Jura je excelentní redaktor a překladatel, navíc s četnými literárně-alkoholickými konexemi v bratrském Sovětském svazu. Jura z toho vyšel s přísnou důtkou a ztrátou osobního ohodnocení na tři měsíce. Výbor mu notně vycinkal, doporučil mu protialkoholní léčbu a uložil omluvu soudružce kádrové.“

„A Vomáčka?“

„Inu, ten už zase vládne místní odborové organizaci. Napřed chtěl Jurovi rozbít hubu, ale pak si to všechno vyříkali a nakonec se spolu zpili v podnikovém Rudém koutku – tentokrát po pracovní době. Odtud ostatně, spolu s nervovým vypětím spojeným s návštěvou otřesené soudružky, pochází jeho současný stav,“ dokončil Jirka Bugárovu ságu.

„Ten Vomáčka je tedy překvapivě slušný chlapík,“ řekl jsem po chvíli.

„Civilním zaměstnáním je to vedoucí údržby, jediný člověk dělnického původu v celém nakladatelství,“ konstatoval Jiří lakonicky. „Hošku, nic mi do toho sice není, ale neměl byste se trochu věnovat své múze?“

Po mé levici panovalo lehce rozpačité ticho. „Máte pravdu, hošku, jsem trestuhodně netaktický amant. To ta vaše fantastická story.“

„Nic na mě nesvádějte, jsem jenom prostý inženýr lidských duší,“ zvolal afektovaně a začal věnovat péči ubohému slintajícímu Jurovi.

„Promiň, nějak jsem se zapovídal,“ řekl jsem Agátě. „Bavíš se dobře?“

„Bezvadně,“ řekla s trochu přehnaným nadšením. „Dozvěděla jsem se od Míry spoustu zajímavejch věcí. O psaní, o knížkách a tak…“ Trochu se zajíkla a zmlkla.

(Od Míry? No nazdar.) Zkoumavě jsem pohlédl na Strouhala, ten však právě vedl jakýsi naléhavý dialog s mušketýrským poetou. Pohlédl jsem znovu na Agátu.

„Honzo, už bysme měli jít, jestli chceme stihnout nějakej přijatelnej vlak.“ (Fakt řekla Honzo?)

Otočila se k Strouhalovi.

„Moc děkujeme, Mirku,“ (už si dávala pozor) „Bylo to všechno hrozně zajímavý. Ty knížky, jaks povídal, si určitě přečtu…“ drmolila a zrudla při tom jak příslovečná pivoňka.

„No, vážení, loučíme se, my přespolní máme své limity,“ pronesl jsem na celou společnost.

Ozvalo se pár opilých pozdravů a hošek nám zamával posliněným kapesníkem. Strouhal vstal, formálně se uklonil Agátě a mně mohutně potřásl rukou.

„Měj se, Jene, brzo spolu zajdeme na panáka, ozvu se ti.“

„Jasně. Tak čau, panstvo.“

A vypadli jsme na ulici.

Šli jsme mlčky tichou mokrou ulicí. Pak jako by se Agáta vzpamatovala, dala mi pusu na tvář a zavěsila se do mě. Ruku do kapsy mi už ale nestrčila.

„To bylo od tebe pohotový, s tím vlakem, kobylko. Jinak bysme tam zkejsli ještě bůhvíjak dlouho.“

Chvíli šla mlčky a soustředěně kopala do kamínku.

„Víš, Hanýsku, pojedeme rači domů, jo? Zejtra přijede ta máma a já už sem stejně celá utahaná, nic by se mnou nebylo.“ Blikla po mně pohledem a zas se věnovala tomu pitomému kamínku.

„A nebolí tě náhodou taky strašně hlava?“ neudržel jsem se.

„Hele, nebuď zlej! Nemáš k tomu žádnej důvod. Jsem zkrátka utahaná, taky trochu opilá, a chci jet domu. Jedeš se mnou?“

Když dokopala kamínek až na Příkopy, zamával jsem na taxíka.

Celou cestu na nádraží jsme mlčeli a na peronu prohodili jen pár zdvořilých frází. Naštěstí jel za pár minut vlak, kde jsme oba zcela nepřesvědčivě předstírali spánek.

Vyprovodil jsem Agátu před dům a chystal se odejít. S mokrýma očima se mi vrhla kolem krku.

„Hanýskuprosimtěnebuďsmutnej! Tysi mi zařídil nejkrásnější den mýho života, a já se zachovala jako nevděčná kráva. Ne jako, já sem nevděčná kráva, žádná kobylka! Hanýskuprosimtěnezlobse, já to všechno napravim, uvidíš! Jen mi dej eště šanci,“ vzlykala a slzy jí v té černé nelítostné berounské noci těsně před svítáním tekly proudem po tváři.

Lehounce jsem ji políbil na slanou pusu, na tu milovanou krásnou holčičí pusu.

„Máš ji mít, kobylko. Dobrou noc.“

Od té doby jsem už Agátu nikdy neviděl.

Ještě tu sobotu jsem si přečetl Bílou vránu. Byl to strašlivý průšvih.

Nejenže to bylo blbé, bylo to blbé natolik, že to i v pozdně normalizačním Československu, kde se pohrdalo bulvárem a v novinách se většinou netiskly ani černé kroniky, vyvolalo skandál přesahující oblast literatury. Ivo Žitný napsal, že autor vykradl sám sebe, a ještě při tom nedával pozor. Dalibor Kupec hovořil o urážce triviální literatury a o tom, že by za první republiky Strouhala v redakci Večerů pod lampou skopali ze schodů. Dokonce i Rudé právo v úvodníku mluvilo o fatálním selhání kdysi talentovaného autora.

Po českých nakladatelstvích se rozšířilo úsloví posrala ho bílá vrána jako eufemismus profesionálního průseru. Redaktora Kohoutka poslali do korektorny a mně nastaly těžké časy.

Nejenže jsem se stal snadným terčem nejrůznějších posměšků od kamarádů v Berouně i v pražských redakcích. Protože jsem (nečtenou) Bílou vránu několikrát veřejně pochválil, bylo mi žinantní otočit na obrtlíku a snažil jsem se tu hrůzu párkrát umírněně hájit. Vysloužil jsem si tím pověst naivně loajálního prosťáčka.

Ze sentimentálního ohledu na zrádnou kobylku, a zejména z jakéhosi šíleného furiantství vůči jidášskému příteli jsem dokonce do jednoho druholigového literárního periodika napsal o knížce smířlivou recenzi. Nejenže jsem si tím navždycky uzavřel kýžený vstup do ligy první, ale vypadalo to, že se neudržím ani v té druhé.

Táhlo se to se mnou předlouho, v jistém smyslu to trvá dodnes. Nepomohl ani polistopadový hedváb, zůstal mi zkrátka cejch truchlivého vrtichvosta, který zavrtěl oháňkou v nepravý čas.

Svým způsobem mě zachránil až infarkt v letech devadesátých. Tak či tak mi vynesl skromnou kriplpenzi, kterou v době mailové celkem pohodlně doplňuju korekturami několika časopisů a redakcí knížek regionálních nakladatelství. A sem tam si někdo zazpívá můj text. Jednou týdně chodím do hospody, kamarádi už skoro zapomněli a novodobé průšvihy zvolna překryly ten můj.

Všudypřítomné tamtamy mi donesly, že Agáta nedokončila pedagogickou školu. Hned druhý den po našem dobrodružství se odstěhovala ke Strouhalovi, s nímž vydržela dobré tři měsíce.

Pak se tiše vrátila do rodných Poděbrad, vzala si úspěšného opraváře lednic a porodila mu tři děti. Večerně si dodělala maturitu a pracuje jako učitelka v mateřské škole.

Strouhal sám se ještě několikrát pokusil o comeback, ale dveře velkých nakladatelských domů pro něj zůstaly navždycky uzavřeny. Jakési krajské nakladatelství mu sice vydalo novelku – četl jsem ji, je o hodně lepší, než byla Bílá vrána –, ale ani čtenáři, ani kritika po ní ani nevzdechli. Nakonec bard úplně zmizel z literárního světa; kdesi jsem slyšel, že dělá dramaturga v nějakém malém klubu na periferii Prahy a silně prý tíhne k radikální levici.

Sedím u plastového stolku v předzahrádce hospody na berounském náměstí a zírám do oken kavárny Slávie. Už neexistuje, v jejích prostorách je prý teď nějaké grafické studio. Vrchní Tomeček už je dávno v ráji všech číšníků a jeho synek Lojzík se po Berouně belhá o modrých francouzských holích, kolena zničená fotbalem. Z okna restaurace za mnou zaznívá zpěv folkové hvězdy se špičatou bradou:

Navzdory vedru leze do prořídlých kostí
podivný holomráz. Stíny se prodloužily.
S bezpečným vědomím své vlastní konečnosti
vzdávám ti díky, Pane. Zasloužíš je, jsi-li.

Za metrum veršů, které bloudily mi hlavou.
Vedlo mne za ruku svou skrytou melodií
a často krotilo myšlenku nedočkavou,
jež drala na papír se dřív než do ganglií.

Hle, můj song! Zapaluju si zakázanou cigaretu. Na vyplétané stoličce vedle mě si významně odkašlal můj strážný anděl. Je děsně ošumělý, břicho až na stole, a mým kartáčem na vlasy si pročesává chudobné peří. Kdykoli kolem provlaje úsporně oblečené kunďátko, loupne po mně zkoumavě očima, ale moc už se nevzrušuje.

Za diktát rýmu, který naučil mne tichu,
když hubě chtělo se žvanit jak u hospody.
Učil mne slova hledat, nepodlehnout hříchu
svrbivé lehkosti, té sestry nesvobody.

Děkuju za obžerství, nebylo ho málo,
kterým mne obdařila tvoje štědrá ruka.
A že jsem znal i dávat, když mi přebývalo,
a dávat z obou kapes, přátelství i dukát.

Za lásky děkuju, i neopětované.
Některé bolely jak vykotlané zuby,
a přece trpělo se mi tak krásně, Pane!
S nadšeným úsměvem kráčel jsem do záhuby.

Ne, nikdy jsem se nepokusil Agátu vyhledat. Dokud to půjde, hodlám si v paměti uchovat tu zrádnou nespoutanou kobylku s takřka dětským zadečkem, dlouhýma nešikovnýma nohama, divošskými ňadry a popelavou neposlušnou hřívou.

Trhni si nohou, ty debilní přírodo, nejsem zvědavej na mateřskej zadek nad dvěma postamenty, na plácavý prsy a ukázněný kondicionovaný vlasy pod mrkvovým přelivem!

Díky i za smrt, i když zůstals zatím dlužen.
(Však nijak nepospíchám na poslední splátku.)
Snad se jí dožiju bez dluhů, bez almužen,
snad zdřímnou sudice u děsných kolovrátků.

Můj unavený houmlesácký anděl spokojeně přikývl, decentně si odříhl a zapálil mi další cigaretu.

MÍSTO DOSLOVU

Čtenář se po přečtení této knížky neubrání myšlence, že ony tři sudičky, vzpomínané na samém jejím začátku – snad rozjařeny rabelaisovským příchodem novorozence na svět – musely být v setsakramentsky dobrém rozmaru, když daly budoucímu služebníku Múz tak nevšední dar výmluvnosti. Co když má na tom lví podíl právě ona opovrhovaná Lenora, jež nabádá nic neuspěchat, všechno si řádně promyslet, nechat uležet, dvakrát měřit a teprve pak – a jestli vůbec – řezat? Není snad právem považována za matku technického pokroku, baba jedna pohodlná? A nic bych nedal za to, že zrovna ona stála u zrodu slavného neapolského přísloví: Člověk se narodil unavený a žije, aby si odpočinul, co si je Italové, jako jeden z mála civilizovaných národů, které se ještě dokáží radovat ze života, už za renesance vepsali do erbu.

Jan Velíšek se třeba právě díky ní dokáže tak laskat s mateřštinou (to prokázal už ve svých juveniliích, natožpak v seniliích!), rozehrávat její rozmanité stylistické rejstříky, které dokáže stejně dobře uplatnit v básnickém textu, bajce, povídce psané v duchu hororovém, detektivním či socialisticky surreálném, v příběhu s tajemstvím, drobničce epistolární či ve fejetonu. A možná že právě toto milování s mateřštinou – abych použil okřídleného výrazu meziválečného překladatele francouzských katolických autorů a příležitostného prozaika Josefa Heyduka – mu zabránilo dát navěky výhost naší draze milované socialistické vlasti v době, kdy i velekněz českého humoru Jan Werich trpce prohlašoval: „Všude dobře, dogma nejlépe.“ A že to bylo pokušení v době největšího zbahnění kulturního i mravního tzv. normalizace převeliké, dokazuje i Velíškův výrok, pronesený ve chvíli slabosti v jednom bistru na pařížském předměstí Arcueil-Cachan roku 1979: „Už si i dokážu představit, že bych odsud docházel do práce.“

Kniha však zaujme nejen autorovou jazykovou suverenitou, ale i zvláštní strukturou, kdy jsou jednotlivé texty prokládány kratičkými intermezzy, jimiž Velíšek, nezřídka humornou formou, vzdává hold svým oblíbeným spisovatelům. Někdy jsou zařazena přímo do delšího textu, ale neruší, naopak, čtenář si je se zájmem přečte a o to dychtivěji se pak vrací k přerušenému příběhu.

Věrohodnost i těch nejfantastičtějších textů – jako je Rex temporis sum s motivem reverzibility času, tolik hýčkaným romantiky – posiluje použitá vypravěčská technika, ich-forma, v níž se Velíšek také s oblibou vyznává ze své slabosti k vybraným představitelkám něžného pohlaví, a k chvále jeho výrazových schopností budiž řečeno, že tak činí způsobem, který by dokázal roznítit oheň v ledví i u anachoretů z núbijské pouště.

Milý Jene, ať Tě Múzy líbají stále náruživěji!

Jiří Našinec

Kniha vyšla s laskavým přispěním města Berouna.

Vydalo nakladatelství Machart v květnu 2016 jako svoji 159. publikaci.
Vydání první.

text © Jan Velíšek, 2016

Grafická úprava, ilustrace a návrh obálky Kameel Machart.

ISBN 978-80-87938-37-9

www.machart-books.cz