Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hana Hindráková a Jiří Johánek

LOVCI LEBEK
ČESKÝ THRILLER Z PROSTŘEDÍ SPECIÁLNÍ PÁTRACÍ JEDNOTKY

© Hana Hindráková, 2016
© Jiří Johánek, 2016
© Grada Publishing, a. s., 2016

Redakce Dana Řezníčková
Obálka Jakub Karman, Art007
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s. v Praze roku 2016 pod značkou Cosmopolis jako svou 6215. publikaci

Tisk FINIDR

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-9189-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-9188-8 (pdf)
ISBN 978-80-247-5810-7 (print)

Věnováno tatínkovi, který stále žije v mém srdci.
Hana Hindráková

Tuto knihu bychom také rádi věnovali všem policistům,
kteří den co den nasazují své životy v ulicích,
aby  ochránili životy druhých.

PODĚKOVÁNÍ JIŘÍHO JOHÁNKA

Děkuji svému kamarádovi Janu Hrabalovi, bez kterého bych se k tvůrčímu psaní nikdy nedostal. Děkuji také své milované rodině za podporu při psaní této knihy.

PROLOG

PŘED DESETI LETY

Tehdy to měl být obyčejný pracovní den. Mrholilo a zima zalézala pod kůži. Typické listopadové počasí. Pošmourno, listí dávno opadalo a rozmáčené zbytky se povalovaly na krajnici plzeňské výpadovky.

„Vidíš to tmavozelené auto?“ zaslechl Jaroslav Jelínek Lukášova slova. „Zastavíme ho. Čuch mi říká, že tady něco nehraje.“

Lukáš Aus zapnul modrý maják a dupl na plyn. Na střeše auta se rozblikal červený nápis STOP, STOP POLICIE. Řidič audiny také zrychlil. Na rovině se Lukášovi sice vzdaloval, ale v zatáčkách ho hned dohnal. Nakonec pronásledované auto rezignovaně zajelo na kraj silnice a zabrzdilo poblíž obchodního centra na periferii města.

Jaroslav se otočil k Lukášovi a tázavě pozvedl tmavé husté obočí.

„Nevzdal to moc rychle?“

„Ty myslíš…“

„Myslím,“ přikývl Jaroslav.

Vtom se rozlétly přední dveře staré audiny, vystoupili dva útočníci a ozvala se střelba.

Jaroslav se intuitivně sklonil, otevřel dveře a v dřepu rychle doběhl za vozidlo. Pravou rukou otevřel kufr, levou našmátral neprůstřelnou vestu, vytáhl ji a hned si ji oblékl.

A kde je do hajzlu Luky? blesklo mu hlavou. Do hajzlu. Do hajzlu. Do hajzlu.

Pod vlastní krycí palbou se vrátil do auta a uviděl Lukáše, jak sedí opřený v sedadle a modrou košili na levé straně hrudníku mu máčí krev.

Jaroslav cítil, jak jím proběhla vlna strachu. Přiskočil k Lukášovi, podebral dlaní jeho nehybnou ruku a zkontroloval tep.

Dejchá… Ještě dejchá!

Jaroslav pohotově zmáčkl tlačítko tísně na vysílačce a zařval:

„Jsme pod palbou! Potřebujeme posily a sanitku! Okamžitě!“

Potom se otočil k Lukášovi a znova mu stiskl ruku. Tep slábl.

„Vydrž, sakra vydrž… Pomoc tu bude během chvíle.“

Tep už byl téměř nehmatatelný.

Jaroslav cítil, jak mu horečně buší srdce. Potily se mu ruce a po čele mu i přes chladné podzimní počasí stékaly čůrky potu.

Do hajzlu! Přece tu nenechám umřít vlastního kámoše!

Vzápětí Lukáš otevřel oči a zlehka se k Jaroslavovi naklonil, jako by chtěl něco říct. Ozvalo se jenom zachroptění a pak poslední prudký výdech.

Jaroslavovo srdce se rozbušilo ještě rychleji a nohy měl jako z gumy. Okamžitě nahmatal tep, a ačkoliv věděl, že už ho Lukáš nemůže slyšet, zoufale zařval:

„Vydrž, sakra vydrž!“

Pak se zhroutil na sedadlo vedle něj.

Útočníci si vyměnili zásobníky a znova se ozvala střelba. Hluk projektilů, tříštící se čelní sklo a bubnování kulek o kapotu policejního auta probralo Jaroslava z lítosti. Pokud chtěl přežít, musel jednat.

Popadl Lukášovu služební pistoli, vyskočil z auta a hned se kryl. Chvilku střílel ze vzteku oběma pistolemi, ale projektily ne a ne trefit cíl. Zhluboka se nadechl, aby se trochu zklidnil. Lukášovu pistoli si dal na zem před sebe a u své si zkušeným hmatem vyměnil zásobník. Zabije je. Oba je zabije. Kvůli nim právě zemřel jeho nejlepší kámoš.

Natáhl ruku, zamířil a vystřelil. Jeden z útočníků klesl k zemi. Vrah Lukáše Ause však pořád žil.

Zabiják usedl zpět za volant a šlápl na plyn. Ozvala se rána z Jaroslavovy pistole a zadní sklo audiny se vysypalo dovnitř do vozidla. Nebylo to nic platné, audina ujížděla dál.

Jaroslav vyslal ještě tři rány, ale pak si uvědomil, že už to nemá smysl.

I. ČÁST

DŮM JELÍNKOVÝCH, PLZEŇ
SOUČASNOST

Jaroslav seděl nehnutě v hnědém houpacím křesle po dědovi a tupě zíral do zdi. Venku se vše probouzelo k životu po dlouhé zimě a on myslel na smrt.

Očima přelétl Lukyho fotografii. Elenu tehdy zasáhl jeho odchod v osmém měsíci těhotenství. Vmžiku se jí zhroutil svět a hrozilo, že kvůli velmi špatnému psychickému stavu předčasně porodí. Jelínkovi si vzali Elenu k sobě a snažili se ji utěšovat. Všichni věděli, jak moc se Luky na malého těšil. Trvalo tři roky, než se společně radovali nad pozitivním těhotenským testem a nakonec Lukáš malého ani neviděl. Těsně před porodem se pak Elena přestěhovala ke svým rodičům a Jaroslav jí občas finančně pomáhal. Nikoho jiného si od té doby nenašla, protože nechtěla, aby někdo cizí dělal malému otce. Ačkoliv byl syn ve škole průměrný, vždycky ho chválila. Podporovala ho i v judu, ve kterém byl dokonce lepší než Jaroslavův Jindříšek.

Jaroslav se natáhl pro dřevěné pouzdro s vyrytým nápisem Churchill, vytáhl doutník, rozbalil ho a ořízl pozlaceným ořezávačem od svého otce. Škrtl zápalkou a doutník pomalu otáčel tak, aby tabák hořel rovnoměrně. Pracovnu brzy zaplnila jemná aromatická vůně.

Zamyšleně obemkl doutník úzkými rty a zhluboka potáhl. Připadal si mnohem starší než na svých sedmatřicet let.

Měl bys s tím přestat, ničíš si zdraví, vzpomněl si na manželčina slova. Opakovala je často.

Vydechl a pozvolna vyfoukl oblak dýmu.

Deset let, to snad není ani možný. Kam se vytratily?

Opřel doutník o popelník a napil se whisky. Teď ji potřeboval jako nikdy. Pomáhala mu zahnat nepříjemné vzpomínky.

Jaroslav odložil sklenku, vytáhl ze šuplíku služební pistoli a z nervozity začal leštit závěr. Jeho pohled však stále utíkal k fotografii na stole, z níž se na něj díval bývalý kolega Luky… Znovu si pořádně lokl a dlouze potáhl. Pak se zamyšleně zadíval do oblaku dýmu.

Už deset let je po smrti. Deset let!

Bouchnutí domovních dveří ho vrátilo zpátky do reality. Uvědomil si, s jakou vehemencí leštil pistoli, a tak ji raději uklidil zpátky do šuplíku, zamkl ho a nalil si dalšího panáka whisky.

Do místnosti vkročila černovlasá nakrátko ostříhaná štíhlá žena a za ní se coural Jindříšek. Martina Jelínková, která se právě vrátila z práce, zvedla poloprázdnou láhev whisky a místo pozdravu vyštěkla:

„Zase jsi pil? Kouření ti toleruju, ale přes tohle prostě nejede vlak.“

„Mamí, proč na tatínka křičíš?“ zapištěl Jindra s vyčítavým pohledem v očích.

„To nic, zlatíčko, jen jsme si potřebovali něco vyříkat. Teď už je všechno v pořádku,“ pohladila ho Martina po tmavě hnědých kudrnatých vlasech. Pak vzteky popadla láhev, ráznými kroky odešla do kuchyně a zbytek whisky vylila do umyvadla.

„C-co t-to děláš?“ zakoktal Jaroslav. Pak se pokusil zvednout, ale i vypracované svalnaté tělo ho zradilo, a tak klesl zpátky do křesla.

Martina se vrátila k němu do pracovny a poslala Jindru, aby si šel hrát do dětského pokoje. Když už ji nemohl syn slyšet, sklonila se k manželovi a šeptla mu do ucha:

„Jestli budeš takhle chlastat, brzo se s tebou rozvedu. Nebudu čekat na to, až tě tu jednou najdu mrtvýho. Uvědom si, že život jde prostě dál.“ Pak bouchla dveřmi a utekla do ložnice, kde se schoulila na posteli a schovala si obličej do dlaní. I když nechtěla plakat, začaly jí po tvářích stékat slzy.

Moc dobře věděla, o čem mluví. Byla to velmi bolestná vzpomínka. Ačkoliv uplynulo hodně let, tátu ležícího v kuchyni na linu si bude pamatovat napořád. Selhalo mu srdce. Ani přivolaná rychlá záchranná služba už mu nedokázala pomoct. Martina to stále viděla před očima. Tátu s roztrženou košilí a dva zdravotníky, jak se ho snaží oživovat. Téměř dvacet minut mu střídavě přikládali na hrudník defibrilátor a dělali masáž srdce. Jenomže úplně zbytečně…

Martina už to nechtěla zažít znova, proto byla k Jaroslavovi tvrdá. Moc dobře věděla, že lítost mu nepomůže, akorát by mu vydláždila cestu do pekla. Pro mě to tenkrát také bylo těžké, ale dostala jsem se z toho. Tak proč to nezvládne Jára? Vždyť je zralý na léčení. Jestli bude pokračovat, moc dlouho s ním už nevydržím. Nemůžu se dívat, jak vrávorá po bytě, rozbíjí věci a blábolí opilecké nesmysly. A ještě k tomu před našimi dětmi. Proč? Co jsem komu udělala, že musím tohle zažívat dvakrát?

Mezitím se Jaroslav pokusil znova vstát, ale bez úspěchu. Nohy ho neposlouchaly a tělo měl vláčné jako hadrový panák.

Život jde dál, letěla mu hlavou Martinina slova. Kdyby ho ten mizera tenkrát nezabil, hrál by si Luky se svým synem a on by mu nemusel nahrazovat tátu. Proč jsme tenkrát nejezdili v neprůstřelnejch vestách jako dneska většina policajtů? Proč asi? Do rutinních zákroků si ji přece tehdy nebral nikdo. Proč taky? Vždyť byly těžký, špatně se s nima sedělo v kárách a ještě hůř se v nich pohybovalo. Jenže Lukymu mohla zachránit život…

Mezitím si Martina otřela oči, převlékla se do černých tříčtvrtečních legín a rubínového trika s krátkým rukávem. Pak si prsty prohrábla vlasy a s povzdechem zavřela dveře od skříně. Pohledem zavadila o budík na nočním stolku a zjistila, že už je po šesté hodině. Raději uvaří večeři, aby Jindra neměl hlad.

DŮM JELÍNKOVÝCH, PLZEŇ
O HODINU POZDĚJI

Jaroslav nakrčil nos a začichal. Zakručelo mu v žaludku, protože z kuchyně se linula vůně domácích bramboráků. A jeho Martinka uměla nejlepší bramboráky na světě. V Jaroslavovi zahlodalo svědomí. Musím se jí omluvit. Až jí jednou dojdou nervy, sbalí Jindříška a Zuzku a podá žádost o rozvod. Vůbec si nedovedu představit, že bych zůstal na všechno sám. Že bych přišel domů, odemkl a našel jenom prázdný byt. Nepištěl by tu Jindříšek, Zuzka by netrénovala na hodinu zpěvu a Martina by nekuchtila u plotny svoje dobroty.

Rodina byla pro Jaroslava vším. Jako divoká řeka pro pstruhy, jako kruh života, jehož přerušení by snad znamenalo smrt. Přesto Jaroslav v dusné domácí atmosféře cítil, jak se proti své vůli od Martiny a dětí neustále vzdaluje. Připadal si, že se drží posledními články prstů ostré hrany útesu, pod nímž se rozevírala jenom hluboká propast.

Co když si Martinka už někoho našla? vkradla se mu do hlavy neodbytná myšlenka a rozpínala se do obřích rozměrů, až Jaroslav začal propadat sebelítosti. Copak bych se jí ale mohl divit? Vždyť s ní vůbec nemluvím, nevím, co dělá ve volném čase a o co se poslední dobou zajímá. Kde jsou ty časy, kdy se na mě zamilovaně usmívala, mrkala a nemohla beze mě vydržet ani minutu? Tolik mi chybějí její neslušné návrhy… Kdy jsme se vlastně naposledy milovali? snažil se Jaroslav si vzpomenout. Marně. Pak se napřímil v křesle a dal nohy na zem. Musím, prostě musím s tím něco udělat. Takhle to dál nejde a nenechám Martinku odejít bez boje. Třeba ke mně něco málo ještě cejtí. Třeba jsem úplně všechno nepohřbil. Martinka se mnou bude zase šťastná! Hned od zítra na tom začnu makat. Aby ve mně měla zase podporu – jako tenkrát, když sme se brali.

Pak mu však přelétl přes tvář stín. Uvědomil si, že Martina neví nic o jeho dluzích. Když totiž nebyl ve službě, přivydělával si za barem na vesnických zábavách nebo vozil své známé za peníze načerno jako taxikář. A také hrál poker. Donutily ho k tomu čím dál větší výdaje. Splácel hypotéku, auto a děti také dost stály. Ovšem ne víc než dluhy z pokeru. Celých tři sta tisíc. Tehdy byl Jaroslav přesvědčený, že má hraní pod kontrolou. Peníze navíc by se mu hodily a poker mu tou dobou neobyčejně šel. Jeden večer tedy velmi zariskoval při hře s majitelem vymahačské firmy. Ten Jaroslava o všechno připravil a Jaroslav mu ještě zůstal dlužný. Něco už sice vrátil díky přivýdělkům, ale i tak mu lidé z vymahačské firmy čas od času vyhrožovali a nejednou zmínili jména jeho rodiny.

Možná bych si měl najít líp placenou práci, blesklo Jaroslavovi hlavou. Kdysi netoužil po ničem jiném než se stát ochráncem zákona… Když ho jako desetiletého kluka přepadl místní výrostek a uštědřil mu bodnou ránu do břicha, měl v tom jasno. Začal chodit na box a po střední škole se přihlásil na policejní akademii. Tehdy si myslel, že to u policie funguje jinak. Čas strávený ve službě ho však postupně připravil o všechny iluze.

Co kdybych začal podnikat? Mohl bych si založit taxislužbu nebo jezdit jako smluvní řidič pro bohatý jednatele velkejch firem. Řízení mě baví a vím, jak levně sehnat luxusní káru. Kdyby se mi dařilo, zaplatil bych všechny dluhy a ještě mohl strávit víc času s Martinkou.

Jaroslavovy další myšlenky přerušil cinkot talířů z kuchyně. S obtížemi se zvedl a došel do vedlejší místnosti. Martina právě chytla chňapkou pánev s posledním bramborákem a postavila je na připravené prkýnko na stůl. Jaroslav se k ní zezadu přitočil a pokusil se ji obejmout. Martina se s bolestným šklebem vymanila z jeho objetí a nepřátelsky sykla:

„Nech mě na pokoji.“

„Ale Martinko…,“ zabrblal Jaroslav.

Sekla po něm tak naštvaným pohledem, že už se o nic dalšího nepokusil.

Pak Jaroslav uslyšel bouchnutí a ve dveřích kuchyně se objevila Zuzka. Konečně se vrátila z hodiny zpěvu a byla jediná, kdo se na Jaroslava ten večer usmál.

„Jak to šlo?“ zeptal se jí a snažil se, aby jeho hlas zněl co nejstřízlivěji.

„Úžo… Učitelka mi řekla, že mám obrovskej talent, a navrhla mi, abych se přihlásila do pěvecký soutěže. A taky si myslí, že bych se jednou mohla zpěvem živit. Tolik bych si to přála,“ vyhrkla toužebně Zuzka.

„Babička by z tebe měla opravdu radost. Určitě jsi zdědila talent po ní. Páni! Můj Zuzík bude slavnej,“ zaradoval se Jaroslav. Neměl sebemenší důvod Zuzce zpěv zakazovat, protože ve škole prospívala s vyznamenáním.

Zuzka si dala ruce v bok a zakabonila se.

„Tati, už nejsem malá.“

Jaroslav mávl omluvně rukou.

„Nezlob se, vždycky na to zapomenu. A přihlásíš se?“

Zuzčiny koutky úst se znova roztáhly do úsměvu.

„Určitě. A i když je to za dlouho, začnu hned cvičit.“

Jaroslav vzal Zuzku kolem ramen.

„Jsem přesvědčenej, že všechny ostatní strčíš s přehledem do kapsy.“

Zuzčiny modré oči zářily vzrušením.

Martina s Jindříškem je jen mlčky sledovali. Ten večer už Martina nepromluvila ani slovo a Jaroslava zcela ignorovala. Když popřála dětem dobrou noc, převlékla se do sportovního oblečení a vyběhla do nedalekého parku na svůj oblíbený každodenní okruh. Chtěla zapomenout na problémy s Jaroslavem, a tak zrychlila a raději se soustředila na trénink na amatérskou běžeckou soutěž. Fyzičku, jakou měla v pětatřiceti, by jí jistě záviděla lecjaká dvacítka.

DŮM JELÍNKOVÝCH, PLZEŇ
NÁSLEDUJÍCÍ DEN

Právě tento den propustí Alexandra Ivanova… Ukrajinského bodyguarda vlivných vládců českého podsvětí. Vraha Lukáše Ause.

Jak je možný, že se výše trestu odvíjí od toho, co vybojujou právníci?! Proč dostal vrah policajta jenom dvanáct let? Prej si myslel, že ho staví falešný policajti, a cejtil se ohroženej na životě. Taková hovadina. Jak tomu mohl ten kreténskej soudce uvěřit? I po těch letech bych mu nejradši rozbil hubu!

Když si Jaroslav míchal lžičkou mleté kafe zalité horkou vodou, nedokázal myslet na nic jiného. Udělal si ho místo snídaně, protože jídlo by do sebe stejně nedostal. Pro jistotu si přidal další lžičku kávy, znovu zamíchal a napil se. Pak se rozhlédl po prázdné kuchyni. Martina, stejně jako každou sobotu, odjela s dětmi na dopoledne za svou matkou. Tohle viděl nerad. Tchyně ho totiž nesnášela. Podle jejích měřítek by se pro její chytrou holčičku hodil jenom doktor nebo právník.

Jaroslav s povzdechem položil ještě teplý hrnek na kuchyňskou linku vedle dřezu. Pak došel do ložnice, kde se oblékl do připravených věcí, a vyrazil.

BORSKÁ VĚZNICE, PLZEŇ

Na parkovišti přes ulici Klatovská, odkud je dobře vidět na vrata borské věznice, Jaroslav zastavil a vyčkával ve své oktávii. Zapálil si doutník, nervózně potáhl a tmavomodrýma očima důkladně sjížděl bránu věznice. Potom nedočkavě poklepal na ciferník hodinek a podrbal se na bradě, kde mu rostlo třídenní strniště.

Kdy už ta svině konečně vyleze?

Vzápětí se ozvalo zavrzání a těžké plechové dveře u vrat věznice se pomalu otevřely. Po chvilce rázným krokem vyšel z brány. Opravdu to byl on. Alexandr Ivanov. Zatracenej parchant, zkurvysyn.

Celý v černém, hladce oholený s nakrátko ostříhanými havraními vlasy a smetanovou pletí. Nepříliš vysoký, drobný, ale zato velmi nebezpečný. Vypadal jak před deseti lety při nástupu do věznice. Jenom v obličeji trochu zestárl a čelo brázdily hluboké vrásky. Čas ve vězení si zpříjemňoval obchodováním s drogami, ručně vyrobenými zbraněmi a korumpováním bachařů. Vydělával peníze, uplácel s nimi bachaře. Díky tomu si zajistil všechno, na co si vzpomněl: Nejlepší jídla, mobilní telefon, televizi na cele a občas i tvrdý alkohol. Nakonec mu za vzorné chování zkrátili trest o dva roky.

Jaroslav se ze všech sil snažil soustředit, ale myšlenky mu stále utíkaly k onomu osudnému dni. Nejraději by vyndal pistoli a střelil Ivanova stejně jako on kdysi Lukyho. Ne, to ne. Střelil by ho kus vedle, aby trpěl. Nechal by ho v bolestech pomalu vykrvácet. Za všechno, co provedl, že připravil dítě o otce a ženu o manžela. Jeho o kámoše a kolegu. Jaroslav na něj mířil prsty, jako by svíral zbraň.

Tohle nemáš zapotřebí, jsi přece profík, nabádal se v duchu a z očí mu šel strach a odhodlání.

Tolikrát v životě chtěl zmáčknout kohoutek a ukončit Ivanovův proklatě mizerný život. Mnohokrát si představoval chvíli, kdy ho zastřelí. K čemu by to však bylo? Pošpinil by si jméno a zklamal rodinu. Na Ivanova ještě dojde.

Jaroslav zahnal všechny pomstychtivé představy někam dozadu do mozku a úpěnlivě pozoroval, jak Ivanov došel na Klatovskou třídu. Zastavil se a rozhlížel se po okolí. Náhle u něj zabrzdil luxusní mercedes, z něhož vystoupil zřejmě ukrajinský řidič, pozdravil se s Ivanovem podáním ruky a poplácáním po ramenou. Pak otevřel dveře a Ivanov nastoupil.

Jaroslav je nenápadně sledoval, a když se mercedes rozjel, zamířil za ním. Nechával si rozestup jedno či dvě auta. V hustém dopoledním provozu toto opatření bohatě stačilo. Ivanov si těžko všimne, že ho někdo sleduje.

Mercedes zastavil v Nádražní ulici před luxusním plzeňským hotelem Febius. Vzápětí vyšel ven Dimitrij Ivanov, hlava ukrajinské mafie. Radostně se přivítal s Alexandrem a společně vkráčeli dovnitř, kde se posadili ke stolu v prosklené hotelové restauraci. Jeden z bodyguardů zůstal před hotelem a druhý usedl k sousednímu stolu. Alexandr byl s o tři roky starším bratrem jedna ruka a všechny pouliční problémy řešili vždycky spolu. Dimitrij byl chytřejší a Alexandr silnější. Chodil boxovat a dosahoval velmi dobrých výsledků. V průběhu let si v rodném městě vydobyli poměrně slušné postavení. Vydírali místní podnikatele a brzy si jich všimla ukrajinská mafie, pod jejíž křídla se přesunuli. V roce 1995 vyslala mafie mladé, nebojácné a průbojné bratry do Prahy, aby tam dohlíželi na její obchodní záležitosti. Během následujících tří let se jejich činnost rozšířila z Prahy do Plzně a Karlových Varů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lovci lebek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.