Seanan McGuire

v nakladatelství FANTOM Print

Armagedon ve slevě

Půlnoční výprodej

Ragnarok za polovic

Copyright © 2014 Seanan McGuire

Translation © Petra Kubašková

Cover © Aly Fell

ISBN 978-80-7398-836-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-837-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Mandy.

Posílám srdečný pozdrav a ledovcové červy.

Herpetologie, podstatné jméno:

Vědecká disciplína věnující se studiu plazů.

Kryptoherpetologie, podstatné jméno:

1. Vědecká disciplína zaměřená na zkoumání plazů a jim podobných kryptidů.

2. Specializované odvětví kryptozoologie.

3. Nepříliš dobrý způsob, jak prožít dlouhý a zdravý život.

Prolog

„Neříkám, že tohle je hrozné, nemilosrdné monstrum, které tě zhltne celého naráz. Vím určitě, že si tě nejdřív předžvýká.“

– Thomas Price

Malá osada přeživších asi hodinu cesty autem na východ od Portlandu, stát Oregon

Před patnácti lety

Alex klečel před svým novým teráriem, koukal skrz sklo a vyčkával, až se jeho nejnovější mazlíček ukáže.

Problém spočíval v duté kládě, kterou umístil doprostřed nádrže. Když sestavoval terárium, připadalo mu tohle jako skvělý nápad a vypadalo špičkově, jak kláda, obklopená pravými kapradinami, ležela uhnízděná v měkoučkém mechu, kterým vyložil dno. Bylo to absolutně přirozené prostředí, nebo se mu to alespoň co nejvíce blížilo vzhledem k tomu, jak omezené měl prostředky. Padesátigalonovou nádrž by si nikdy pořídit nemohl, ale naštěstí na ni narazil na burze.

Ani tak by na takovou nádrž nikdy neměl, jenže tahle byla v rohu trochu naprasklá. Kdyby v ní chtěl chovat rybičky, byl by to problém, ale o tom nikdy neuvažoval. Kdo by stál o obyčejné, nudné ryby? Umějí jenom plavat dokola a mávat na vás ploutvemi. Zato s plazy a obojživelníky, s těmi byla větší legrace. Prasklina ve skle je jim fuk, hlavně když je nádrž dost velká. Což ho přivedlo zpět k dutému kusu klády, která úplně schovala jeho nového koatla. Malý okřídlený hádek se do umělé skrýše vplazil hned, jak byl vpuštěn do terária, a od té doby nevylezl.

Když opravdu hodně mžoural, mohl téměř rozeznat okraj jednoho křídla. Koatlus ho měl napůl rozevřené, aby mu do klády nevnikalo světlo. Alex rezignovaně dosedl na paty a zamračil se do koberce. „Hloupej had,“ zamumlal.

„Copak? Něco se pokazilo?“ zeptal se hlas za ním.

„Mami!“ Alex vstal a s planoucími tvářemi se otočil k matce. „Nechtěl jsem nechat ty dveře otevřené!“

„To je mi jasné,“ řekla Evelyn Priceová a sledovala chaos v pokoji svého desetiletého synka. V hlavě to měl překvapivě srovnané a byl to studijní typ. Někteří lidé by právě proto nejspíš čekali, že uklízet po něm bude hračka. Nejspíš neměli nikdy tu čest s chytrým chlapcem, který měl rád přírodu natolik, že si ji tahal s sebou domů. „Copak se stalo?“

„Dal jsem toho nového koatla do terárka, ale on nechce vylézt.“ Alex se znovu posadil na podlahu a nevraživě koukal skrz sklo. „Hned se schoval, takže jsem ho skoro ani neviděl.“

„Ale? A to je všechno?“ Evelyn šla k synkovi a přiklekla k němu. „Co vlastně o koatlech víš?“

„Že jsou to okřídlení hadi původem z Jižní a Severní Ameriky a že byli pojmenováni na počest aztéckého boha Quetzalcoatla,“ odříkal Alex bez jediného zaváhání. „Většina druhů není jedovatých a vyskytuje se především v zalesněných oblastech.“

„Aha. A jsou chladnokrevní, že?“

Alex přikývl.

„Zapnul jsi vyhřívací lampu?“

Alex na chvíli rozšířil oči, pak zmizel pod stolem, na němž stálo terárium, a začal šátrat po šňůře. Jakmile ji našel, zapojil zástrčku do elektriky. Pak vylezl zpod stolu, vstal a natáhl se po vypínači na boku vyhřívací lampy. Polovinu terária zalilo červené světlo.

Evelyn zůstala klečet a ukazovala synovi, aby si sedl k ní. Uvelebil se vedle a ona ho vzala kolem pasu. Spolu se potom dívali, jak se jasně zelený hádek s olivovými opeřenými pahýlky křídel na zádech váhavě plazí ven zpod klády a vyplazuje jazýček, aby zachytil pachy ve vzduchu. Vysoukal se na kámen přímo pod lampou, kde se svinul do volného půlkroužku. Pak, skoro jakoby dodatečně, rozevřel křídla a odhalil zářivá zlatomodrá létací brka, která byla předtím při pohybu skrytá.

„Ten je krásný,“ vydechl Alex.

„Ano,“ souhlasila Evelyn. „Je.“

1. kapitola

„Najdeš-li něco, co doopravdy miluješ, drž se toho. Nic na světě tě neučiní šťastnějším. Sice ani zkroušenějším, ale jedno bez druhého zkrátka nejde.“

– Alexander Healy

Nejmenovaná bažinatá oblast poblíž Columbusu, stát Ohio

Současnost

Šel jsem a husté černé bahno se mi lepilo na boty a neustále hrozilo, že mě pošle obličejem vstříc pochybné zemi. Kdybych sebou řízl, měl bych na výběr mezi „přistáním v kalné vodě, skrývající bůh ví co“ a „přistáním v bahně, skrývajícím bůhví co, s bonusem v podobě bláta, které jde špatně vymýt z vlasů“. Když budu mít opravdu kliku, dostanu možná na výběr ještě třetí možnost a dopadnu do tekutého písku. Aspoň bych měl další nechutnou zkušenost s mokřadem ke všem těm nechutnostem, které jsem už toho dne zažil.

Kolem hlavy mi bzučeli komáři, jen zčásti odpuzovaní rozmarýnovým olejem, který jsem měl na kůži i na oblečení. Byl jsem cítit jako jedno z máminých jídel. Koupený repelent by byl asi účinnější – a určitě bych z něj neměl takový apetit –, ale nejspíš by vyplašil mou skutečnou kořist. Už zase jsem obětoval pohodlí vědě. Věda je mou vášní, ale občas…

Občas člověku leze na nervy.

Setrval jsem u té příjemně iritující myšlenky, dokud jsem levou nohou nezakopl o kořen stromu a nesletěl popředu do bahna. Povedlo se mi dopadnout na jedno koleno, ale oběma rukama jsem se zabořil do hluboké louže a špinavou vodou si postříkal košili. Batoh se mi na zádech sesunul a sběrné nádobky uvnitř zarachotily. Polkl jsem několik sprostých slov, jedno horší než druhé.

Někdy závidím svým sestrám. Verity se specializuje na městské kryptidy, kteří obvykle nosívají boty a mají doma tekoucí vodu. Antimony se zatím nespecializuje na nic, pokud tedy jako povolání nepočítáte výrobu maskovaných jam, výbušnin a drnkání na moje nervy. Ani jedna z nich se nemusí pravidelně brodit močálem.

Hlasité zapleskání, následované žuchnutím, ohlašovalo přílet stvoření o velikosti pasteveckého psiska, které teď zakrákalo a nějak dokázalo, že to znělo jako smích.

„Díky, Havrane. Ty mi vždycky rozsvítíš den.“ Otočil jsem se. Havran, můj griffin kněžský, seděl na jednom z mála okolních kousků pevné půdy a vypadal, že je sám se sebou spokojený. Dlouhý, extravagantně nadýchaný ocas měl omotaný kolem nohou, aby si ho neumazal od bláta. Když mě uviděl, znovu zakrákal, a teď už to znělo opravdu hodně potěšeně. „Ano, ano, i já tě zdravím. Našel jsi ptakožáby?“

Havran nadzvedl ocas a v drápech přední nohy držel opeřenou žábu. Jeden dráp měl vmáčknutý do lebky maličkého obojživelníka. Asi té chuděře propíchl mozek, čímž ji okamžitě usmrtil.

Zvedl jsem se. „Dej pánovi,“ rozkázal jsem a napřáhl zablácenou ruku.

Havran nevrle zabublal.

„Je mi jedno, že jsi ji chytil ty. Vím dobře, že jsi určitě aspoň dvě snědl, než jsi mi tuhle přinesl. A teď dej pánovi.“

Havran se pořád tvářil nedůtklivě, ale střepal ptakožábu z drápu. Pleskla do bláta. Havran se vznesl a postříkal mi při tom obličej bahnem. Přísahám, že se smál, když odlétal dál do mokřadu.

„Jako malej,“ zamumlal jsem.

Havran se sice jen choval podle své přirozenosti, ale stejně to bylo k vzteku. Griffin kněžský, poddruh griffina malého, v podstatě připomíná křížence havrana s mainskou mývalí kočkou a jeho přirozené chování tudíž zahrnuje hrátky ve vodě, při kterých nelítostně loví a zabíjí cokoli menšího, než je on sám, a celkově se při tom chová jako nevycválaný klacek. Někteří lidé říkají, že griffini kněžští, jako je Havran, v sobě spojují to nejlepší z bytostí, jimž se podobají. A pak jsou lidé, kteří s griffiny kněžskými doopravdy žijí.

(Havrana pojmenovala moje nejmladší sestra Antimony. Já mu původně říkal „Poe“, podle „Edgara Allana“. Antimony se na něj jednou podívala a začala na mě dorážet, jak jsem mohl být tak málo nápaditý a pojmenovat griffina s černým peřím „Havran“. Tak mě tím naštvala, že jsem začal to jméno bránit a vůbec si neuvědomil, že takhle jsem ho já nepojmenoval. A už mu to zůstalo. Při pohledu zpět si jsem jistý, že to měla celou dobu v plánu. Moje malá sestřička je tak záludná, že průměrné strašidlo je proti ní slabý odvar.)

Ptakožába nebyla mrtvá dlouho; oči měla ještě docela jasné a dosud neztuhla. Opatrně jsem ji nabral do ruky a zkoumal její opeření. Byla to běžná ptakožába močálová, jedna ze tří variant, které se normálně vyskytují v bažinách a mokřadech v Ohiu. Shodil jsem ze zad batoh a vyndal z něj sběrnou nádobku. Jakmile vezmu ptakožábu do laboratoře, můžu provést testy na její kůži a peří, zda vykazuje známky plísňové infekce.

Vzrušující? Ani ne. Nesmírně důležité? Rozhodně ano. Věda je zkrátka krutá vládkyně.

V neprozkoumané části bažiny přede mnou něco zavřeštělo. Byl to vysoký pronikavý zvuk, jako když žiletky přejedou po oceli. Trhl jsem hlavou, zatímco ruce automaticky utěsnily víčko sběrné nádobky a nacpaly ji do batohu. Vřískot se neopakoval. Vstal jsem a hledal ve stromech nějaký pohyb. Po několika vteřinách, během nichž proti mně nic nevyrazilo a nepokusilo se mě sežrat, jsem si utáhl popruhy batohu a vykročil k divokým stromům.

Asi na půli cesty někdo vykřikl. Zaklel jsem si pod vousy a rozběhl se. Tohle mě naučí přestat remcat, že mám nouzi o nějaké to vzrušení.

Jmenuji se Alexander Price – pro přátele, příbuzné a lidi, kteří mě chtějí odlišit od mého pradědy, jsem jen Alex. Alexander Healy byl jedním z předních kryptozoologů své doby. (To není tak úchvatné, jak to zní. V jeho době příliš mnoho kryptozoologů nebylo. I tak to však byl machr.) Dobrovolně jsem si zvolil profesi, kde se úprk směrem tam, odkud se ozývá křik, považuje za dobrý nápad. Je docela dobře možné, že je se mnou něco v nepořádku. Jenže také je možné, že je něco v nepořádku s celou mou rodinou. Jsme takhle vychovávaní.

Za mnou vyletěl Havran, proplachtil kolem mě a zmizel ve stromech. Jeho černé peří a mourovatá hnědo-černá srst mu v tomto typu prostředí zaručovaly dokonalé maskování. To bylo dobré; snižovala se tím šance, že ho tady v lese něco sežere.

Já coby syn lidských rodičů takovou přirozenou ochranu nemám, takže si musím vystačit s umělou. Vytáhl jsem z opasku uspávací pušku a trochu zpomalil. V duchu jsem si totiž procházel seznam věcí, které by se mohly po ohijských močálech potulovat a vřeštět, a tak jsem dal přednost obezřetnosti před jistou smrtí.

Obešel jsem skupinku stromů a uviděl, jak se osmnáct stop dlouhá příšera sklání nad mou asistentkou, která se od ní škrábala pozpátku tak rychle, jak to na blátě šlo. Příšera měla plochou hlavu ve tvaru rýče. Vypadala jako přerostlý obrněný scink s příliš dlouhými končetinami, jež rašily z těla, které bylo z nějakého důvodu neskutečně protažené. Ze zad jí trčely hrozivé ostny, jejichž ostré okraje se leskly ve světle, pronikajícím skrz větve stromů.

„A do prdele,“ ulevil jsem si. „Neokřídlený drak.“ Draci bez křídel jsou dravci, a co chytí, to sežerou. Pro mou asistentku to nevěstilo nic dobrého. A jestli tohle nezvládneme, tak ani pro mě.

Vložil jsem dva prsty do úst – v té chvíli jsem toho hned zalitoval, protože jsem se celý otřásl odpornou pachutí bahna – a hvízdl jsem. Neokřídlený drak prudce otočil hlavu, otevřel tlamu a znovu zavřeštěl. Dee využila chvíle jeho nepozornosti a dál se plazila pozpátku, až se dostala z jeho dosahu. Ona sice není herpetoložka a není povolána k tomu, aby manipulovala s jedovatými hady v columbuské zoo, ale jestli se v něčem vyzná, tak v zónách působnosti plazů.

„To ti to trvalo!“ vykřikla. Nevypadala překvapeně, že mě vidí. Na druhou stranu mě ale dost dobře znala, takže věděla, že řev mě přitahuje stejně, jako Havrana přitahuje zvuk otvírané konzervy.

Vytáhl jsem prsty z úst a zavolal: „Havrane! Vem si ho!“ a pak jsem jí odpověděl: „Měl jsem práci!“ Potřeboval jsem něco většího než uspávací pušku. Tohle byl dospělý neokřídlený drak a skolí ho jedině taková dávka diazepamu, jaká by zabila slona. Možná ani to ne.

Havran vyletěl ze stromů jako opeřený šíp a mířil na drakovu hlavu. Drápy mu škrábl o šupiny na tváři. Drak stočil pozornost ke griffinovi, znovu zavřeštěl a cvakl na něj čelistmi. Havran snadno unikl a zahájil svou typickou sérii otoček, fingovaných pohybů a útoků ze zákrytu tak, jak to umí. Na běžné ještěry obvykle dotírají vrány a havrani. Griffin kněžský, dotírající na neokřídleného draka, byl jen trochu divnější.

„Nevěděl jsem, že neokřídlení draci se vyskytují i v téhle části Ohia,“ řekl jsem a brodil jsem se bahnem k Dee. „Nejsem si jistý, jestli mám u sebe něco, čím bych ho mohl zpacifikovat.“

„Víš, jak ti vždycky říkám, že by ses měl víc starat o naši záchranu, než o záchranu místní divoké přírody?“ řekla naléhavě Dee a mračila se na mě skrz čočky svých speciálně polarizovaných brýlí. Sklo bylo téměř čiré; pouze lehounký žlutý nádech prozrazoval, že by na něm mohlo být něco zvláštního.

„Ano…“

„Teď je ta chvíle!“

Havran zakrákal, protože drak zachytil jedno z jeho ocasních per. Vyprostil se a dál na něj dorážel, ale Dee měla pravdu; tohle nebude fungovat donekonečna. Shodil jsem batoh, položil ho do bláta, přikrčil se a začal se v něm přehrabovat.

„Dobře, uděláme to následovně,“ řekl jsem. „Dee, až ti řeknu, sundáš si ochranné brýle.“

„Alexi –“

„Důvěřuj mi, stoupni si přede mě a udělej, co ti říkám.“

Vrhla po mně strohý pohled. „Ty se chceš nechat zabít.“

„Jestli mě poslechneš, tak ne.“ Postavil jsem se s lahvičkou ketaminu v ruce. „Stoupni si přede mě.“

Dee vzdychla, zaujala pozici a skrčila se přede mnou, jako bychom se s tím obrovským plazem chystali hrát americký fotbal. Svým způsobem to tak ale bylo.

Havran stále ještě dorážel na draka, ale už zpomaloval; griffini kněžští se v mnohém podobají spíš kočkám než havranům, včetně vytrvalosti. Dělal, co mohl. Bylo jasné, že už moc dlouho nevydrží.

Ještě že nemusel. Pískl jsem a křikl: „Havrane! Ke mně!“

Havran moc povelů neznal a na jeho poslušnost nebyl spoleh (snad kromě povelu „večeře“), ale tenhle příkaz znal a s radostí poslechl. Hbitě se otočil, letěl zpátky ke mně a ztěžka mi přistál na rameni. Volnou rukou jsem mu zakryl oči, proti čemuž jen mírně protestoval. Na nic šetrnějšího nebyl čas. Neokřídlený drak se už zase chystal k útoku, otevřel tlamu a zuřivě zavřískl.

„Teď, Dee!“

Moje asistentka s ledovým klidem sundala jednou rukou paruku a druhou brýle. Hadi, vyrůstající z její hlavy místo vlasů, zasyčeli a jejich oči se upřely do těch drakových. Ten se zastavil v půlce útoku a vypadal jako omráčený. Pak se bez nějakých ceremonií svalil na bok, až to žuchlo.

„Brýle, prosím, Dee,“ řekl jsem. Hadi na zadní části její hlavy se na mne dívali a svými jazyky ochutnávali vzduch. Vlídně jsem se na ně usmál. Hadi na hlavách gorgon Pliniových jsou jedovatí a je dobré mít je na své straně.

Jestli hady můj úsměv potěšil, nedali to na sobě znát. „Víš, kdybys tady nebyl, mohla bych ho omráčit i sama,“ řekla Dee a opět si nasadila brýle. Nevraživě se ke mně otočila s parukou stále v ruce. „To ty jsi mě prosil, abych neparalyzovala na potkání všechno, na co v močále narazíme.“

Docela jsem se uvolnil, když měla Dee oči zase bezpečně zakryté. Gorgony Pliniovy umějí oběť paralyzovat pouze těma očima, které vypadají jako lidské. Hadi na jejich hlavách dokážou nechat zkamenět leda tak myš, ačkoli se zdá, že i lidské oči gorgon fungují lépe, když jsou hadi odkrytí. To je další zvláštnost v nepochopitelné biologii gorgon.

„Ne, žádal jsem tě jen, abys neparalyzovala nic, o co jsem tě vysloveně nepožádal. To je rozdíl.“ Sundal jsem ruku z Havranovy hlavy. Hned mi odletěl z ramene a vydal se na nejbližší strom. Usadil se na nízké větvi, začal si opečovávat brka a celou dobu při tom naštvaně bublal. Ignoroval jsem ho, šel k omráčenému neokřídlenému drakovi a klekl si vedle něj. „Plazi jsou ohrožení. Raději bych dnes nezabíjel nic, co nemusíme.“

„Proč jsi teda souhlasil, abych omráčila toho – jak že jsi to nazval?“

„Je to neokřídlený drak a chtěl jsem, abys ho paralyzovala, protože tohohle draka jen tak něco nezabije. Vážně. Jediný známý a spolehlivý způsob, jak je zabít, je useknout jim hlavu. Přesto máme důvěryhodné zmínky o tom, jak hlavy neokřídlených draků přežívaly bez těl až týden, než uhynuly, pravděpodobně žízní.“ Otevřel jsem drakovu tlamu. Naplnil jsem injekci ketaminem a vpíchl sedativum na kraj tlamy. „Kdyby gorgona Pliniova uměla zabít neokřídleného draka, tak bych o tom věděl.“

„Hmm.“ Dee šla ke mně a mžourala na draka. „Je ho pořádný kus.“

„Je to samec. Samice by měla přes dvacet stop a měla by trochu vyvinutější zadní končetiny. Používá je k vyhrabávání nory, kde bude se svým partnerem přes zimu hibernovat. Dojdi pro můj batoh, buď tak hodná. Chci si tohohle chlapíka trochu přeměřit, než se probudí.“

Dee zvedla jedno pečlivě nakreslené obočí. „Chceš tím říct, že odsud nezmizíme teď hned?“

„Samozřejmě že ne,“ usmál jsem se na ni od ucha k uchu. „Tohle je na vědě to nejzábavnější.“

Díky paralyzujícímu pohledu Dee a mému ketaminu zůstal neokřídlený drak uspaný dost dlouho na to, abych stihl změřit jeho délku, odhadnout váhu, odebrat pár šupin a vzorek krve. Na zadní nohu jsem mu připevnil rádiový čip. Jestli začne žrát lidi, budeme ho schopni najít a zastavit. Když zůstane v bažinách a bude se chovat tak, jak příroda zamýšlela, nebudeme nijak zasahovat. Sdílet s neokřídlenými draky jednu bažinu je sice nepříjemné, ale jejich přítomnost odhání jiné, ještě horší věci. Je to fér obchod.

Dee zřejmě usoudila, že v přítomnosti obrovského, hadu podobného kryptida nejsou její vlasy tak bizarní, protože si nenasadila paruku, když zapisovala drakovy míry. Havran zůstával mezi stromy a se svěšenými křídly nás nedůvěřivě sledoval. Zjevně očekával, že se neokřídlený drak každou chvíli probere, a já mu to nemohl vyčítat. Vždyť i já napůl čekal, že drak přijde každou chvíli k sobě, a já byl ten, kdo mu dal sedativum.

„Takže když tahle zvířata nepocházejí z Ohia, odkud se tu ti chlapíci vzali?“ zeptala se Dee.

„O to právě jde. Možná že pocházejí z Ohia. Nejsem si jistý, jestli tohle je stejný druh draka, jaký už známe. První zaznamenané druhy pocházely z Evropy – většinou ze Švédska a Spojeného království –, ale všechny jsme je našli.“ Zavíčkoval jsem pero a schoval ho spolu s notebookem zpátky do batohu. „Možná jsme právě vytvořili kus kryptozoologické historie.“

„To chce klid,“ poznamenala Dee suše. Její vlasy souhlasně zasyčely.

„Neokřídlení draci jsou známkou zdravého ekosystému,“ řekl jsem a vstal. „A teď odsud padáme, než nás zdravý ekosystém sežere. Myslím, že pro dnešek mám vzorků dostatek.“

Dee protočila oči. „Jasnačka, šéfe.“

Bok po boku a s letícím Havranem v zádech jsme dočvachtali bažinou až ke vzdálené silnici a nechali draka, ať se pěkně prospí ze zbytku ketaminu.

Prostě takový normální den v práci.

2. kapitola

„Ano, to je geniální nápad. Vyber si takovou kariéru, která tě s největší pravděpodobností dovede k předčasné a bolestivé smrti, a můžeš si být jistý, že najdeš ve svém povolání uspokojení.“

– Jonathan Healy

Pavilon plazů ve West Columbus Zoo v Ohiu, kancelář hostujícího vědce

Ještě před návratem do zoo jsem zvládl hodit Havrana domů a převléknout se, a stejně jsem stihl odpolední střídání směn. Technicky vzato jsem byl jen hostující výzkumník, tudíž jsem tam nemusel, pokud jsem zrovna neprováděl nějakou školní skupinu nádherným světem jedovatých hadů. Ve skutečnosti jsem hlavní část svého výzkumu prováděl ve své malé vypůjčené kanceláři. Úplně bezpečné to nebylo, ale dveře se daly zamknout a veškerou skutečně citlivou práci jsem stejně dělal doma. Naučil jsem se spát jako dřevo i v pachu formaldehydu.

Spolu s Dee a Havranem se mi podařilo nasbírat vzorky tří poddruhů ptakožab, pocházejících z Ohia: běžnou ptakožábu močálovou, velkou ptakožábu močálovou a středozápadní ptakožábu tečkovanou. Po večeři jsem strávil celý večer pitváním jejich tělíček. Doufal jsem, že tím získám dost údajů, abychom už dál tyhle neškodné malé tvorečky nemuseli zabíjet.

Zrovna jsem v počítači sepisoval úplně smyšlenou zprávu z našeho výletu do bažin – která byla údajně zaměřená na hledání ploskolebců mokasínových a snahu popsat hustotu jejich zdejší populace –, když dovnitř z hlavní kanceláře strčila hlavu Dee. Paruku měla teď pevně nasazenou a působila dokonalým dojmem moderní asistentky.

„Hele, šéfíku, koukal ses na hodiny?“ zeptala se. „Ne že bych chtěla otravovat, ale ptám se, protože jsi mě o to požádal. Prosím, pamatuj na to, až budeš sepisovat mé výroční hodnocení.“

„Technicky vzato jsi zaměstnanec zoo,“ odvětil jsem, „takže myslím, že tvé výroční hodnocení nebudu psát já.“

„Máš neobvyklý dar soustředit se na nepodstatnou část věty, víš?“ Založila ruce na prsou a opřela se o futro. „Na hodiny. Se koukni.“

Zamrkal jsem, než jsem se podíval na čas na počítači, který ukazoval za deset minut čtyři. „Takže?“

„Takže jsi slíbil, že dnes večer půjdeš na tygří show. Na tu, kterou vede jistá slečna Shelby Tannerová.“ Dee rozpletla paže, aby mohla ve vzduchu nakreslit siluetu přesýpacích hodin. „Leda že ti už nezáleží na tom, jestli je tvoje atraktivní australská přítelkyně šťastná…“

„Není to moje přítelkyně,“ vypadlo ze mě automaticky. To už jsem ale vstával. Dee cítila vítězství, odlepila se od dveří, sundala z věšáku mou bundu a podala mi ji. Hodil jsem ji na sebe a trochu ponuře se usmál. „Co bych si bez tebe počal, Dee?“

„Nechodil bys na rande,“ odvětila.

Odfrkl jsem si.

Dee – celým jménem Deanna Lynn Taylor de Rodriguez, na kterém bohudík v běžné konverzaci netrvá, a vlastně nikdy – je gorgona Pliniova, což ji staví do středního pásma v rámci „potencionálně smrtících kryptidů s hady místo vlasů“. Gorgony malé se vyskytují hojněji, gorgony velké jsou zase nebezpečnější, a gorgony Pliniovy jsou – dle slov Dee – tak akorát. Bydlí se svou početnou rodinou někde tady v Ohiu za Dublinem. Neptám se kde a ona mi to sama od sebe neříká. Příjmení „Price“ ze mě možná dělá spojence kryptidů, ale v konečném důsledku jsem pořád člověk. A o lidech se z historie ví, že gorgonám, které se jen snažily přežít, sekali hlavy.

Gorgony Pliniovy obvykle mívají jednoho nebo dva členy své komunity zaměstnané v místní lidmi osídlené části, kde mohou dohlížet na případné gangy s pochodněmi nebo cokoli, co by mohlo jejich rodinu ohrozit. Vždycky to bývají samice: většina samců gorgon Plinyových je vyšší než sedm stop^1, což se obtížně vysvětluje, zatímco samice se svou výškou spíše blíží člověku. Dee měří nějakých pět stop sedm palců^2, takže je o pár palců menší než já. Dělá mi asistentku od chvíle, kdy jsem přijel sem do Columbus Zoo, a bez ní bych to nezvládal.

1 Přibližně 213 cm (pozn. překl.).

2 Přibližně 170 cm (pozn. překl.).

„Potřebuješ ještě něco, šéfíku, nebo to tady zmákneš?“

„Myslím, že to zmáknu.“ Zprávu pro zoo jsem měl v podstatě hotovou; stačilo už jen překontrolovat po sobě pravopis a kliknout na „odeslat“. Později večer sepíšu ještě zprávu pro rodiče o setkání s neokřídleným drakem a pošlu jim to emailem. Třeba by táta mohl o neokřídlených dracích v Ohiu něco najít v rodinných záznamech – nebo mám možná pravdu a skutečně se jedná o nový druh. Každopádně mě dneska v noci ještě čekala spousta práce.

„Hodný kluk,“ řekla Dee, odešla z kanceláře a pod kaštanovou parukou jí tiše posykávali hadi.

Uchechtl jsem se, oblékl si bundu a vyšel za ní ven.

* * *

Když jsem opustil kancelář, byl pavilon plazů skoro prázdný. Pozdní odpoledne bylo vždycky nejslabší. Zajímavější show – kterým se podle nejnovějšího oběžníku z kanceláře ředitele mělo říkat „interaktivní výstavy“ – se vždycky konaly po obědě a většina lidí se radši dívala na koaly nebo na cvičené tygry a u toho pojídala sendviče se sýrem, než aby se toulali tmavou budovou plnou hadů, kde jsem pracoval já.

Jednotlivá terária osvěcovaly vyhřívací lampy a o zbytek prostoru se starala tlumená světla se stínidly na stropě. Mnohé z druhů, jež jsme tu chovali, byly nejaktivnější v noci, a tak jsme u nich navozovali pocit, že je opravdu noc. Plazili se a pobíhali po svém uměle vytvořeném prostředí a objevovali hranice, které probádali již tisíckrát předtím. Křupka, trefně pojmenovaný samec kajmanky supí, se vznášel ve vodě ve své nádrži jako plovoucí nevraživý balvan a tlamu měl otevřenou v němé výzvě. Tuto výzvu jsem neměl v plánu v brzké době přijmout.

Takový starý chlapák jako Křupka může vážit i přes tři sta liber a jedním kousnutím dokáže člověku urvat nohu. U jeho terária stáli dva kluci, odhadem tak jedenáctiletí, a fascinovaně ho sledovali. Zastavil jsem se a povytáhl obočí.

„Potřebujete něco, hoši?“ zeptal jsem se.

„Minulý týden se pohnul,“ řekl jeden z nich. „Mohl by to udělat znova.“

Usmál jsem se sám pro sebe. Bývaly doby, kdy bych i já trpělivě vystával u velké želví nádrže a čekal na ten zlomek vteřiny, kdy sklapne čelisti, a svět byl pak nádherný. „Naděje umírá poslední,“ řekl jsem a pokračoval k hlavním dveřím. Když si pospíším, možná přijdu včas na show.

Ačkoli jsem pavilon plazů zbožňoval, byla vždycky sladká úleva vyjít ven a do vlastní zoo. Tam uvnitř to bylo cítit hady – onen dusný, pižmovitý a suchý pach, který nikdy nezmizí. Venku to vonělo čerstvě posekanou trávou a stovkami různých květů, z nichž mnohé byly dovezeny jen proto, aby zoo vypadala divočeji a exotičtěji. Tygři působili tak nějak realističtěji, když byli obklopení rostlinami, které sem někdo nenanosil jen z oddělení květin nedalekého supermarketu.

Školní skupiny a turisti se vlažně šinuli po cestičkách, zpomalováni tím, co zrovna jedli, zatímco denní živočichové ve výbězích pod širým nebem dělali v zásadě totéž. Afričtí divocí psi už zase spustili ten svůj divný jódlující štěkot, který krájel vzduch. Přidal jsem do kroku tak, že se moje tempo blížilo téměř běhu.

Velké kočkovité šelmy měly v zoo pro sebe vyhrazen vlastní kout s několika venkovními výběhy, rozprostírajícími se kolem hlavní budovy jako okvětní plátky. Mezi lvími a tygřími výběhy se nacházelo něco jako malý amfiteátr, kde se mohli ošetřovatelé pochlubit svými zvířaty. Z toho směru se ozýval jásot a potlesk. Přestal jsem předstírat chůzi a zbytek cesty prostě doběhl.

Na Shelbyině tygří show bylo narváno, jen vzadu v amfiteátru zbývalo několik sedadel. Na půl pusy jsem se omlouval lidem, kteří již seděli na lavičkách, a prodíral se kolem nich co nejvíc doprostřed. Diváci po mně házeli naštvanými a nevraživými pohledy, ale nikdo se mnou nezaobíral moc dlouho. Jejich pozornost upoutaly lepší věci.

Lavice amfiteátru sestupovaly až dolů k přízemí jako na stadionu, kde byl půlkruh o osmi stopách v průměru, zakončený čtyři stopy vysokou zdí a obehnaný pletivem. Z druhé strany plotu byl trávník a na něm obrovské kočičí hračky – a kromě nich i obří kočky v podobě pěti oranžovo-černě pruhovaných tygrů. Protahovali se a polehávali stejně jako jejich menší bratranci a já se neubránil myšlence, že Havrana by tohle fascinovalo.

Po obvodu výběhu se pohybovali tři ošetřovatelé v khaki a bílé, hlídali tygry bedlivým okem, zatímco do středu výběhu nakráčela žena, kvůli které jsem přišel. Shelby Tannerová.

Nebyl jsem mezi diváky jediný, kdo se díval spíš na ni než na tygry. Tygři byli krásní, ale Shelby… Shelby byla úžasná. Byla pěkně vysoká a měla dlouhé nohy, které v jejích khaki šortkách vypadaly ještě delší, a taky postavu, kterou člověk získá díky manuální práci a dobré genetice. Vlnité blond vlasy měla stažené do culíku, aby se jí nezamotaly do bezdrátového mikrofonu, připevněného k levému uchu.

„A tenhle urostlý krasavec je Mitya, jeden z našich sibiřských tygrů,“ řekla a její australský přízvuk se rozplizl po slovech tak, že jí skoro nebylo rozumět. „No není to fešák? Pojď, Mityo, dej nám pusinku.“ Jednou rukou se plácla do stehna. Největší tygr ve výběhu reagoval tím, že se zvedl na zadních, položil jí přední tlapy na ramena a olízl jí tvář jako pes. Obecenstvo aplaudovalo a jásalo. Zakroutil jsem hlavou a zapřemýšlel, kolik z nich asi napadne, jak nervózní je zbytek ošetřovatelů. V tomhle případě nešlo o nic jiného než o předvádění, ale přesně to sem dostane návštěvníky, a to jsme potřebovali. Dokud nebude Shelby při jedné ze svých show doopravdy sežrána, nechá to vedení zoo v její režii.

No, a i kdyby ji tygr sežral, vedení stejně asi nechá show pokračovat podle jejích představ. Cokoli, jen aby se zvýšil prodej vstupenek.

Shelby Tannerová a já jsme přijeli do zoo ve stejné době, já jako host z Kalifornie, ne, opravdu, přísahám, a ona jako návštěvnice z australského Sydney. Pro zbytek personálu bylo jedině přirozené, že se dva lidi zvenčí dali dohromady. Nejdřív nevěděla, co se mnou, a ty rozpaky byly vzájemné. Jakmile se však Shelby pro něco rozhodla, divoce pro to vzplanula, možná až moc, a měla tendenci jednat bez rozmyslu. Já byl vědec a mou hlavní láskou vždycky zkrátka bude věda, jakkoli budou jiné alternativy přitažlivé. Ačkoli Shelby byla velmi přitažlivá alternativa. Sice u sebe běžně nenosila loveckou pušku, ale jinak splňovala vše, co bych kdy od ženy chtěl, a já si dával hodně dobrý pozor, abych ji příliš nevyhledával. Nedávám sliby, které nemůžu splnit.

Naše první rande se odehrálo před třemi měsíci a byla to rozhodně výzva. Napochodovala ke mně po jedné schůzi zaměstnanců, zkoukla mě odshora dolů a informovala mě, že ji v pátek večer beru na drink. Řekl jsem ne. Zasmála se a řekla, že by to přece byla zábava, a někde v toku následné diskuse a mých střídavých ano a ne se naše rande změnilo ve dvě, pak ve tři, nakonec ve čtyři.

Jediné, co jsme měli společné, byla naše práce se zvířaty, ačkoli já se pohyboval spíš ve výzkumu, zatímco Shelby byla krotitelka – jak právě teď dokazovala v zeleném prostoru pode mnou, kde házela bengálskému tygrovi medicinbal a on ho chytal. Byla specialistkou na velké kočkovité šelmy a do Ohia přijela za příležitostí studovat je v Severní Americe, protože zde měla k dispozici více exemplářů než ve své domovině, kde kočkovité šelmy nežijí. (Velké kočky jsou v australských zoologických zahradách až překvapivě populární, možná ze stejného důvodu jako se klokani a koaly těší oblibě v Severní Americe: když mezi nimi nevyrůstáte, jsou pro vás tak zvláštní, jako by byli neskuteční.)

Sibiřský tygr se za Shelby vzepjal na zadních a položil jí tlapy na ramena. Obecenstvo zalapalo po dechu. Shelby natáhla ruku za sebe a klidně tygra poškrábala pod bradou se slovy: „Tyhle velké číči nejsou ochočené, ale jak vidíte, mají přesto mnoho společného s těmi, které možná chováte doma, nebo s těmi, na které se tak rádi díváte na internetu.“ Odpovědí jí byl nervózní smích. „Zaslouží si náš respekt a zaslouží si, abychom je chránili, protože náš svět by byl bez nich mnohem chudší. A teď, když mě laskavě omluvíte, je čas vrátit se zpátky do práce. Tihle krasavci teď půjdou zpět do svých výběhů a za patnáct minut budou připraveni vystavit se na odiv veřejnosti. Díky vám všem!“

Diváci její slova odměnili bouřlivým potleskem. Vstal jsem, přeskočil lavičku, na které jsem seděl, a vydal se k nejbližšímu východu dřív, než mě pohltí dav. Lidi se pohrnou k tygřím výběhům a budou se snažit procpat co nejblíže ke svým obdivovaným účinkujícím. Já dělal něco podobného. Až na to, že jsem se dral za jinou účinkující.

Amfiteátr byl samostatná stavba, ale zelený prostor, kde byli tygři k vidění, sousedil zezadu s hlavním pavilonem velkých koček, aby zřízenci mohli zvířata diskrétně přesunout zpátky do jejich individuálních výběhů a pak na správná místa. Zatímco se kolem venkovních výběhů scházely davy, vklouzl jsem do hlavní budovy a vydal se ke dveřím s nápisem „Jen pro personál“.

V chodbě byly lesklé bílé stěny a na podlaze průmyslové dlaždice . Trochu se podobala nemocničním chodbám včetně toho, že ji záměrně koncipovali tak, aby se dala čistit proudem vody z hadice. V podlaze bylo několik odtokových kanálků. Cestou za Shelby mě minulo pár stážistů. Zamávali mi. Kývl jsem. Každý si šel po svém.

Dveře do Shelbyiny kanceláře byly mírně pootevřené. Zastavil jsem venku a zaklepal klouby ruky na dřevo pod její jmenovkou. „Můžu dál?“

„Přijde na to,“ odvětila Shelby, prudce otevřela dveře a zpražila mě pohledem. Rozpuštěné vlasy jí teď rámovaly obličej v rozverných vlnách. „Budeš po mně chtít, abych mluvila jako krokodýl Dundee, abych pobavila turisty?“ Když už nebyla na scéně, její přízvuk značně zeslábl a stal se běžnějším a méně typickým.

„To nebude nutné,“ odmítl jsem. „Jen jsem chtěl, abys věděla, že jsem to dneska na tvé vystoupení stihl.“

„Opravdu?“ Shelby ustoupila, abych mohl vejít do kanceláře. Byla stejně velká jako moje, ale bylo v ní snad desetkrát víc věcí. Vždycky, když jsem přišel, obával jsem se, aby mě nezasypala lavina. „Chceš za to medaili?“

„Ani ne.“ Vešel jsem dovnitř. „Dneska ráno jsem v močálech zkoumal ploskolebce.“

„Bláto a jedovatí hadi. To zní jako ideální schůzka.“ Vyznělo to značně ironicky, ale přesto se neusmívala. Měl jsem co dělat, abych nesykl bolestí. Shelby patřila k těm lidem, kteří, když se neusmívali, vypadali sklíčeně, jako by šli na pohřeb. Když se usmála, vypadalo to naopak, že by svou září vyhrála i nad sluncem.

V poslední době se na mě moc neusmívala.

„Promiň, že jsem tě nepozval,“ odpověděl jsem. „Věděl jsem, že dneska odpoledne budeš mít vystoupení.“

„Myslím, že to je fér,“ řekla po pauze, během níž jsem se kroutil. Konečně se koutky jejích úst posunuly o kousek nahoru a ona se zeptala: „Jak se ti to líbilo?“

Zakřenil jsem se. „Myslím, že to bylo fantastické.“

„To je dobře, protože mi připadalo, že jsme měli během té části o ochraně přírody trochu problémy s tempem,“ řekla a rychle se rozpovídala o jednotlivých částech tygří show, zatímco já jen poslouchal a radoval se, že se opět těším její přízni.

Shelby byla snad ten nejnebezpečnější oponent, jakého jsem kdy měl: chytrá, krásná a navíc bioložka, která uměla přeprat horského lva, aniž by ublížila sobě nebo zvířeti. Okouzlovala mě naprosto vším. Ale neznala ani mé pravé jméno ani nic o mém skutečném životě. To byla jedna z věcí, které ji na mně štvaly – ucukl jsem před ní pokaždé, když se ke mně moc přiblížila, a já věděl na beton, že ji moje vytáčky začínají unavovat.

Její povídání o tygří show se chýlilo ke konci. Pozorně jsem ji sledoval a snažil se poznat, co bude její další krok. Shelby na mou nevyřčenou otázku odpověděla tím, že přešla kancelář, naklonila se ke mně a políbila mě. Reagoval jsem bezmyšlenkovitě, objal ji kolem pasu, oplácel jí polibky a tiskl ji k sobě, až jsem cítil na její kůži slabý pach, který tam zanechali tygři.

Když se odtáhla, její úsměv byl najednou sladší a temnější jako třešňový colový sirup. „No tak, Alexi, co takhle kdybys mě vytáhl po práci na večeři, co říkáš?“

„Rád bych,“ řekl jsem a vpustil do svého hlasu tu nejupřímnější lítost, „ale nemůžu. Zítra mi přijdou dvě školní skupiny a musím ještě pracovat na vzorcích, které jsem nasbíral dneska. Je mi to fakticky líto.“

Shelbyin úsměv zvadl, vystřídán výrazem nelíčeného zármutku. Když jsem ji zklamal poprvé, myslel jsem, že jsem jí snad zlomil srdce, a potom ještě několikrát. Až po pár týdnech jsem zjistil, že je prostě ten typ člověka, který při sebemenší známce neštěstí vypadá, jako by se mu zbořil svět. „Ty máš nejlepší vztah se svojí vědou. Pro mě už ti tam žádné místo nejspíš nezbývá.“

„Shelby –“

„Už jsi mi odřekl šest schůzek, Alexi, a to jen za poslední měsíc. Já vím, že spolu nejsme oficiálně nebo tak, ale ženská potřebuje mít pocit, že chlap, se kterým se schází, ji aspoň občas chce vidět.“

„Ale on chce! Teda vlastně – já chci! Jen mám poslední dobou hodně práce, to je všechno.“ I mým vlastním uším zněla ta slova prázdně. Možná že měla Shelby pravdu. Možná nebylo ani k jednomu z nás fér, abych ji dál takhle vodil za nos. Kdybych si byl ochoten přiznat, že to nikdy nemůže fungovat, mohl bych nám z dlouhodobého hlediska ušetřit spoustu bolesti. (Z krátkodobého hlediska však budu mít do konce svého pobytu v Ohiu co dělat s rozzuřenou Australankou, která má přístup k mnoha kočkovitým šelmám.)

A nemohl jsem to udělat. Měl jsem Shelby rád. Líbil se mi pocit, že je na světě někdo, komu není nic po mé rodině a po mém poslání a kdo mě má rád jen kvůli mně samotnému. Nakonec to všechno zkrachuje, ale prozatím…

Prozatím jsem si to chtěl ještě vychutnat.

Shelby se zamračila. „Víš fakt jistě, že si se mnou dneska večer nemůžeš vyrazit? Možná by sis mohl dát zmrzku a…“

„Ani nevíš, jak hrozně moc bych rád,“ řekl jsem a zakroutil hlavou. „Nemohli bychom to třeba nechat na jindy?“

Trochu jízlivě se zasmála a řekla: „Jak tě znám, ty bys potřeboval celou věčnost na to, abys stihl dohnat všechno, co jsi už odložil. No tak, Alexi. Dopřej mi jednu schůzku. Snažně tě prosím. Měj slitování a řekni mi, kdy na mě budeš mít čas.“

Zapitvořil jsem se. Pitvání ptakožab mi zabere většinu noci. Příští noc jsem měl hlídat svou sestřenici, aby si pro změnu mohli vyrazit moji prarodiče. Ale přespříští večer… „A co pozítří?“ navrhl jsem. „Když ti to bude vyhovovat, tak slibuju, že mi do toho nic nevleze. Celý večer budu jen tvůj.“

„Víš, kdybych já tohle neslyšela už tolikrát,“ postěžovala si. „Co můžeš k tomu přidat jako bonus?“ Shelby přistoupila blíž a šťouchla mě do prsou. „No?“

„Ehm… že nebudu mít žádný domácí úkol z biologie?“

„Jé, vidíš, a já zrovna v ten úkol z biologie doufala. V nějaké praktické cvičení.“ Shelby se nahnula a líbala mě dlouze, pomalu a s tolika přísliby, že jsem opravdu litoval, že s ní nemůžu jít domů teď hned. Když se odtáhla, znovu se usmála a ve tváři měla tak lenivý výraz, že si ho skoro mohla vypůjčit od šelem, o něž pečovala. „Tak jsme domluvení. A opovaž se přijít pozdě. Ale teď už půjdeš. Musím se převléknout.“

Vystrkala mě z kanceláře ven na chodbu, kde jsem zůstal stát s pusou dokořán jako idiot, zatímco ona za mnou zavřela a zamkla.

Zbytek odpoledne uběhl ve sledu školních skupinek a obvyklých otázek na obyvatele pavilonu plazů, z nichž mnohé byly některou z variací na „nemohl byste to udělat míň nudné?“. Plazi jsou fascinující, jen musíte být ochotni strávit spoustu času čekáním, než se pohnou.

Děti, které procházely pavilonem plazů, by asi mnohem více zajímaly mé soukromé výzkumné projekty – žáby s peřím a okřídlení plazi, kteří dokážou přeměnit člověka v kámen. Doufejme, že při troše štěstí budeme moci za nějaký čas přesunout tvory jako ptakožáby a bazilišky do bezpečného přístavu, jímž je hlavní proud vědy, než zcela vyhynou na periferii zvané kryptozoologie.

Když jsme zavírali, měl jsem mizernou náladu. Nerad jsem se vzdával Shelby a jejích zajímavých poznámek o domácích úkolech z biologie kvůli další noci strávené o samotě s mikroskopem. Já vím, už jsem říkal, že občas závidím svým sestrám, ale za nocí, jako byla tato, se s tím žilo opravdu dost těžko. Verity si vybrala takový obor, v němž byla pravidelně v kontaktu s inteligentními druhy kryptidů, kteří dokážou vysvětlit, co jsou zač a odkud přišli. Já si zvolil něco, co v mnohém připomíná tradiční biologii. Jen je při tom větší pravděpodobnost, že se změníte v kámen nebo se roztečete anebo zmutujete, když si nedáte dost dobrý pozor na to, co děláte.

V podstatě jsem si vybral specializaci, která přináší až nepříjemně mnoho času o samotě. Jel jsem stromy lemovanými ulicemi Columbusu a proklínal se, že si neumím vybrat pořádné povolání, oblečení, domácí mazlíčky… dá se říct, že když jsem se za něco mohl proklít, udělal jsem to. Měl jsem pak paradoxně trochu lepší pocit; konec konců jestli jsem dělal všechno absolutně špatně, tak jsem byl alespoň důsledný. To už něco znamená, ne?

Mí prarodiče žijí v jedné starší columbuské zástavbě, kde tomu místní říkají „Bexley“. Když se to tu tenkrát budovalo, směly se ještě stavět v každé čtvrti různé typy domů. Když tudy projíždíte autem, musíte se opravdu hodně soustředit, abyste si všimli, že se pořád dokola opakuje šest stejných typů vilek. Pokud nedáváte pozor, můžete si jejich čtvrť snadno splést s něčím, co vzniklo živelně, spíš než že to naplánovali architekti za nějakou tu babku. Ale i kdybyste přece jen tak moc nedávali pozor, asi byste si všimli, že na bydlišti mých prarodičů je něco tak trochu… zvláštního. Je to jediný třípatrový dům v bloku, to zaprvé, a také jediný dům se střešní vyhlídkou. Především však je to jediný dům obehnaný osm stop vysokým plotem opatřeným nahoře bodci.

Mí prarodiče se velice dlouho snaží „splynout s okolím“. Možná se jim to jednoho dne i doopravdy povede.

Brána již byla otevřená v očekávání mého příjezdu. Babiččino auto stálo na obvyklém místě u dveří a to dědečkovo bylo zaparkované za ním. Postavil jsem se za něj.

„Domove, sladký domove,“ řekl jsem a vypnul motor. Když jsem šel po cestičce ke dveřím, světlo na verandě už svítilo. Usmál jsem se na to malé pohostinné gesto a vytáhl z kapsy klíče.

Za svého pobytu v Columbusu jsem nebydlel u prarodičů od začátku. Původně jsem měl byt v centru města, v samém jeho srdci, abych si mohl užít noční život a prohlédnout zajímavosti. Jenže po šesti měsících mi tak nějak došlo, že kvůli nočnímu životu akorát tak nemůžu spát a jediné zajímavosti, které jsem viděl, byly ty pod mikroskopem nebo v močále, který rozhodně nebyl nikde v blízkosti mého bydliště. A potom si moje sestřenice Sarah způsobila opravdu vážnou újmu při záchraně Veritina života a najednou se nabídka mých prarodičů, že můžu bydlet u nich, zdála jako výborný nápad. Jsme rodina. Držíme při sobě.

„Babi, dědo, jsem doma!“ zvolal jsem, pustil kufřík na zem vedle věšáku na kabáty a svlékl lehkou bundu. Ne že bych ji v Ohiu na jaře potřeboval, ale já vyrostl v Oregonu; bez bundy se cítím jako nahý. Nahoře na schodech se objevil Havran, jednou mi zakrákal na pozdrav a zase zmizel za nějakými kdovíjakými griffiními starostmi, ani nepřiletěl dolů, abych ho podrbal.

„Alexi!“ Děda vyšel z kuchyně. Usmíval se od ucha k uchu a měl na sobě nabíranou zástěru s nápisem „Dej kuchařce pusu“, která mu jen tak tak držela kolem pasu. „Stihl jsi to akorát včas na večeři!“

Usmál jsem se. „To byl účel. Dneska v noci mám hodně práce, tak jsem si řekl, že bych mohl strávit příjemnou chvilku s rodinou.“

„Dobře,“ řekl děda. „Budeš mi vyprávět, jaký jsi měl den – už se těším. A teď pojď dát pusu babičce.“ Mávl na mě, ať jdu za ním. Jakožto poslušný vnouček jsem šel vzorně za dědou a vstoupil do kuchyně, kde bylo teplo a domácká vůně. Občas je dobré být někde, kde každý zná vaše pravé jméno… a vaši pravou povahu.

Svazek mých prarodičů by se při troše shovívavosti dal nazvat „smíšeným manželstvím“. Ne v tom smyslu, že by se lišili náboženským vyznáním nebo rasou, nýbrž v tom smyslu, že náležejí k jiným druhům, z nichž ani jeden není členem skupiny obecně známé jako Homo sapiens. (Jejich dcera, moje matka, je člověk. Byla adoptována.)

Babička Angela je kukačka, neboli forma nadměrně vyvinuté parazitické vosy s nepříjemně silnými telepatickými schopnostmi. Z důvodů, které umí vysvětlit jen příroda, vypadají kukačky jako bledí černovlasí lidé. Příroda však nemluví, možná protože si sama uvědomuje, že dát vosím predátorům dokonalé mimikry je tak trochu rána pod pás. Děda Martin je člověku trochu blíže – nebo alespoň takhle začal. Takovým jako on říkáme revenanti, což je konstrukt z částí zemřelých těl, které byly úspěšně znovu oživeny skrze jakýsi nemilý mechanismus. V jeho případě se o to postaral šílený vědec, který se rozhodl popřít boží a lidské zákony, aby mohl uposlechnout svou vlastní zvrácenou múzu. Výsledkem hrátek tohoto dávno již zemřelého vědce byl můj děda, šest a půl stopy vysoký muž, který vypadá, mírně řečeno, jako by svého času přepral příliš mnoho medvědů. Je to jeden z nejmilejších lidí, které jsem kdy potkal, možná proto, že má pocit, že je zbytečné se některými věcmi užírat.

Babička si ho vzala proto, že to byl vůbec první člověk, na kterého nepůsobila její telepatie. Takové věci třeba internetové seznamky vůbec nezohledňují. Tak či onak se usadili v Ohiu a adoptovali tři děti: mou matku Evelyn, mého strýce Drewa, jehož pokoj momentálně obývám, a mou sestřenici Sarah, stejně starou jako já. (Technicky vzato to ze Sarah dělá mou tetu, jenže „sestřenice“ lépe sedí k našemu věku a vztahu.)

Babička, o které je řeč, zrovna vyndávala večeři z trouby, když jsme s dědou vešli do kuchyně. Zvedla hlavu a usmála se. „Alexi! Jsi doma brzo.“

Podíval jsem se na hodiny. „Je skoro šest. Musím přehodnotit svou definici slova ‚brzo‘.“

„Ale hádat se se mnou nemůžeš, co?“ Podala přiklopenou mísu s horkým jídlem dědovi, který ani nepotřeboval chňapku, aby ji bezpečně donesl na stůl. „Pojď mě obejmout a umyj si ruce, než si připevníš jmenovku. Dneska máme pastýřský koláč.“

„Zbožňuju tvůj pastýřský koláč.“ Ochotně jsem ji objal a pak šel ke dřezu. Když jsem pustil vodu, musel jsem se chtě nechtě podívat ke dveřím z jídelny. „Jak je jí?“

Babička vzdychla. „Dneska nemá nejlepší den,“ přiznala. „Pořád má potíže vzpomenout si, kdo jsem. Ale je vzhůru a chodí už po bytě sama a dneska ráno si i sama vybrala oblečení. To je dobré znamení.“

„Babi…“

„Já vím, já vím. Ale k tomuhle neexistuje žádná příručka, jasné, Alexi? Nemůžu se nikoho zeptat. Sarah se zotaví svým vlastním tempem.“

„Nebo taky ne.“ Snažil jsem se říct to mírně. Moc se mi to nepovedlo.

Moje sestřenice Sarah je, stejně jako babička, kukačka, i když pravděpodobně nejsou biologické příbuzné. Jako všechny kukačky i ona manipuluje vzpomínkami lidí kolem sebe a přesvědčí je, že mezi ně patří – je to její přirozená obrana. No a před pár měsíci se Úmluvě svatého Jiří povedlo zajmout mou sestru Verity. Kdyby se jim podařilo odvézt ji s sebou zpátky do Evropy, mohli se dovědět o naší rodině úplně všechno a začali by tím, že pořád ještě existujeme, i když jsme byli oficiálně vyhubeni poté, co nás Úmluva označila jako zrádce lidstva. (Úmluva svatého Jiří: parchanti s jasným cílem. Chtějí ze světa vymýtit všechna „monstra“, a do té definice spadá i většina mé rodiny. Jo a proč že to vlastně jsme zrádci lidstva? To proto, že jsme kdysi patřívali k Úmluvě. A když pohrdnete touhle několik staletí starou organizací fanatiků, tak kam se hrabe peklo.)

Verity tohle nemohla dopustit. Ani Sarah to nemohla dopustit, a tak zakročila a aktivně použila to, co má být pasivní obrana, a upravila vzpomínky lidí z Úmluvy na to, co viděli v New Yorku. Výsledkem byla hrstka agentů s popletenými myšlenkami… a jedna sestřenice s popáleným mozkem.

Babička si pro Sarah přijela do New Yorku. Já se k nim nastěhoval o tři dny později.

Babička se na mě chvíli mlčky dívala a zpracovávala to, že jsem jí odporoval. Potom maličko kývla a rozkázala: „Osuš si ruce, připni si jmenovku a dojdi pro sušenky.“

„Ano, madam.“ Zjistil jsem, že je vždycky nejlepší udělat, co se mi říká, pokud jde o mou babičku. Vlastně o obě babičky. Dostat se do křížku s tátovou mámou není o nic příjemnější.

Jmenovka byla vytištěná velkými tiskacími písmeny na bílém podkladu. ALEX. Sarah – jejíž druh nemá vyvinutou potřebu rozpoznávat tváře vzhledem k tomu, že umějí číst myšlenky – totiž nerozezná jednu osobu od druhé. Včetně svých příbuzných. Za normálních okolností by nás poznala podle hlasu, ale ve svém momentálně bídném stavu se na to nedalo v žádném případě spolehnout. Jmenovky jí to trochu zjednodušovaly, a tím pádem bylo vše mnohem snazší i pro nás ostatní.

Když jsme přišli do jídelny, děda už nám naservíroval pastýřský koláč na talíře. Položil jsem doprostřed stolu sušenky, posadil se naproti Sarah a přitáhl si k sobě svůj talíř. Ten její byl výmluvně prázdný. To znamenalo, že tohle je jeden z těch dní, kdy se jí do ruky nesmí svěřit ani vidlička. Dneska bude při večeři švanda.

„Ahoj, Sarah,“ pozdravil jsem ji.

Oči měla zapíchnuté do stolu a mumlala cosi nesrozumitelného. Chvilkový tlak ve spáncích mě informoval, že se snaží navázat kontakt. Už zase jsem byl vděčný za babiččin antitelepatický talisman, který mě nutila mít na sobě do doby, než se Sarah úplně zotaví. Sarah už si nepamatovala, jakou měla sílu, takže neuměla ovládat svou hlasitost, a já nestál o další migrénu z toho, jak mi řve v hlavě.

„Tu máš, zlatíčko,“ řekla babička a položila na Sařin talíř sušenku. Byla potřená silnou vrstvou kečupu. Sarah nereagovala. Babička vzdychla a políbila ji do vlasů. „Klidně jez, až se ti bude chtít, Sarah. Nic víc od tebe teď nepotřebujeme.“ Posadila se a ramena měla trochu svěšená.

Věděl jsem, že všechno, co si Sarah způsobila, udělala z vlastní vůle. Věděl jsem, že Verity neprosila Úmluvu o to, aby ji zajala. Někdy však, když jsem viděl babičku takhle zdrcenou, bych je nejradši obě za tu lehkomyslnost seřval.

Místo toho jsem zabodnul vidličku do pastýřského koláče a zeptal se: „Už někdo z vás někdy slyšel něco o neokřídlených dracích v Ohiu?“

„Už dlouho ne,“ řekl děda. „Proč?“

Usmál jsem se a snažil se, aby ten výraz působil upřímně. Sice jsem nemohl pomoci Sarah, ani jsem nemohl přijít na to, jak skloubit své povinnosti se společenským životem, ale alespoň tohle jsem mohl. Být tu pro svou rodinu a připomenout jim, že v tom nejsou sami, ať už je jakkoli zle. „Dee a já jsme dneska šli do bažiny nasbírat pár vzorků ptakožab…“ spustil jsem.

Teď jsem večeřel se svou rodinou. Všechno ostatní může chvíli počkat.

3. kapitola

„Náš vztah s myšmi je… komplikovaný. Hlavně si pamatuj, že být bohem ti nedává žádnou autoritu, a budeš v pohodě.“

– Kevin Price

Hezký, i když vypůjčený pokoj v jen kapánek strašidelném domě na předměstí Columbusu v Ohiu

Když jsem otevřel dveře do pokoje, přivítaly mě šílené sborové ovace. Když kongregace spatřila podnos, kterým jsem balancoval na levé ruce, začala jásat ještě hlasitěji. „SLÁVA! SLÁVA! SLÁVA PŘÍCHODU VEČEŘE!“ Havran, který ležel stočený v kočičím pelechu na šatní skříni, při pohledu na tu scénu pobaveně zakrákal. Nebo jsem si aspoň myslel, že pobaveně. Poslední, o co jsem stál, byla válka mezi mým domácím griffinem a mou prťavou kolonií chytromyší.

Ano, myší: mluvících, inteligentních myší, které uctívají muže z Priceovic rodiny jako bohy – což je hodně dlouhý příběh, kterému, jak se zdá, nikdo pořádně nerozumí, ani ti z nás, kdo jsou součástí pantheonu. Není náhoda, že v mé rodině nikdy nikdo nechoval nic bližšího kočce, než je Havran.

Hlodavčí povyk pokračoval i potom, co jsem vešel do pokoje a zavřel za sebou dveře, a když jsem ještě zvedl pravou ruku, abych signalizoval, že chci promluvit, blížil se již horečnatému vřískotu. Mně patřil jen maličký zlomek rodinné myší kolonie, ale i třicet myší umí udělat hromadu kraválu, když se jim zachce, a chytromyším v očekávání večeře se chce vždycky.

„Ticho, prosím,“ požádal jsem.

Myši se utišily, neboť se vždy podřídí rozkazům svého boha. Sedly si na zadečky, ovinuly ocásky kolem zadních nožek, upřely na mne lesklá černá očka a čekaly, až jim hodím nějaké perly své boží moudrosti. Buď to, anebo až jim dám jídlo. Pro chytromyši je to prakticky jedno a to samé.

„Budu potřebovat tři asistenty, kteří mi dnes pomohou roztřídit peří, a tři další, kteří mi tento víkend pomůžou rozdělit ptakožabí kostry,“ řekl jsem. „Kolonie bude odměněna sýry a dortíky. Je to přijatelné?“

Soudě dle bouřlivého jásotu, do kterého se chytromyši daly, to shledaly jako přijatelné. Počkal jsem, až se uklidní, a řekl: „Je to pro vědu. Během práce budou platit pravidla vědy.“

„Pravidla vědy“ byla zkratka, užívaná při práci s myšmi a znamenající „nebudete povykovat, neopustíte práci kvůli tomu, abyste odběhli a přidali se ke spontánnímu průvodu na počest Násilnické kněžky, nebudete klást komplexní teologické otázky, když se máte soustředit“. Někdy bylo až neuvěřitelné, kolik pravidel jsme potřebovali, abychom si uchovali zdravý rozum.

Vyhlášení pravidel vědy se setkalo s poněkud chladnějším přivítáním. Myši si vyměnily pohledy, než se všechny naráz otočily k Velekněžce své kolonie. Od ostatních byla poznat díky trochu honosnějšímu oděvu – pláštíku z lesklých černých per, nasbíraných v době Havranova línání – a také díky držení těla, které bylo rovné a hrdé, i když stála před jedním ze svých osobních bohů. Zamyšleně naklonila malou šedou hlavu na stranu. Pak kývla.

„Bude Tomu Tak,“ pronesla a každé jednotlivé slovo zdůraznila, jako by se psalo s velkým písmenem.

To byl pro ostatní myši potřebný signál k tomu, aby začaly znovu radostně vykřikovat „SLÁVA!“ a „AŤ ŽIJÍ PRAVIDLA VĚDY!“. Vděčně jsem se na Velekněžku usmál a položil podnos na podlahu. Jen tak tak jsem stihl sebrat Havranův talířek s odřezky masa a jater a kolonie už se na jídlo seběhla a jejich jásání dosahovalo vrcholu. Jediná Velekněžka zůstala klidná, seděla tiše na podlaze vedle postele a sledovala, jak se její malý nárůdek vrhá na jídlo. Myši ho však nejedly. Jen ve skupinkách po pěti posbíraly talířky a nesly je ke komoře. Ráno se talíře znovu objeví, pečlivě naskládané a připravené, abych je mohl odnést zpátky do kuchyně.

Šel jsem k šatní skříni a položil na ni Havranův talíř, hned vedle jeho pelechu. Vstal, lenivě se protáhl a já ho rychle poškrábal za ušima, než začne hltat jídlo. Pak už by mě takové vyrušení mohlo stát prst.

Myši stihly zmizet ještě dřív, než jsem dokončil Havranovo krmení – všechny až na Velekněžku, která stále trpělivě seděla a čekala, až jí budu věnovat pozornost. Vytáhl jsem si židli od psacího stolu a posadil se, čímž jsem se dostal blíže k její úrovni, aniž bych si před ní musel potupně klekat. Chytromyši nesnášejí, když se jejich bohové ponižují. „Sláva,“ řekl jsem a předklonil se s lokty opřenými o kolena. „Co se děje?“

„Sláva Bohovi Šupin a Ticha,“ pískla Velekněžka. „Učinily jsme, jak jsi po nás žádal, a Dohlédly Na Mladší Ženu bez Srdce.“

„Děkuju moc, že jste za mě pohlídali Sarah.“ Chytromyši přistupují k jazyku osobitým způsobem. Já byl Bůh Šupin a Ticha – myslím, že hlavně proto, že jsem měl rád hady a nenamluvil toho tolik jako moje sestry – a babička a Sarah byly Ženy bez Srdce. Z biologického hlediska to bylo trefné označení, i když to mohlo znít trochu necitelně: kukačky skutečně nemají srdce. Jejich oběhový systém je decentralizovaný a místo krve v nich, na rozdíl od většiny dvounožců, koluje hustá čirá tekutina, chovající se v podstatě jako biologická nemrznoucí kapalina. Myši tudíž nechtěly znít necitelně. Chytromyši jsou málokdy kruté.

„Posloužíme s radostí,“ řekla Velekněžka. Přejela si packou přes fousky v gestu, které, jak jsem časem zjistil, znamenalo, že je rozrušená. „Vaše svatosti, musím k vám býti upřímná. Omlouvám se, pokud vás moje slova urazí.“

„To je v pořádku. Řekněte, co máte na srdci.“

„Mladší Žena bez Srdce…“ Velekněžka zaváhala, než skutečně ztrápeným tónem řekla: „Není v Pořádku, Vaše svatosti. Nevím, zda ještě někdy bude v Pořádku. V její přítomnosti se obávám o Vaši bezpečnost i o bezpečnost kolonie. Lidé bez Srdce… když nejsou v Pořádku, mohou velmi rychle zničit velmi mnoho věcí. Neměli bychom tu být. Vy byste tu neměl být. Máme svou Víru, Vaše svatosti, ale jedna věc je Víra a druhá věc je Zdravý Rozum. Někdy musí jedno dostat přednost před druhým.“

Zamrkal jsem. Chytromyši jsou… chytré. Při tom jejich povykování je někdy snadné na to zapomenout, ale kdyby se nebyly schopné postarat samy o sebe, nikdy by se nedožily chvíle, kdy se daly dohromady s naší rodinou. Nakonec jsem řekl: „Chápu vaše obavy. Já ale nemůžu opustit svou rodinu. Neudělal bych to… Kdybych byl schopen nechat svou rodinu na holičkách v době, kdy mě potřebuje, nebyl bych hoden toho, abych si mohl říkat Bůh kolonie.“

„Rozumíme, ale přesto se bojíme,“ řekla Velekněžka.

„Ten pocit chápu,“ řekl jsem. „Mají všichni na sobě talismany, které jsme jim zhotovili?“ Opatřit celé kolonii chytromyší antitelepatické talismany nevyšlo lacino, ale já toho ani na okamžik nelitoval. Poslední, co jsme potřebovali, byla Sarah, která by nedopatřením ve spánku ovládla mysl mé myší kolonie.

Velekněžka kývla. „Učinili jsme, jak jste rozkázal.“

„Dobrá. Sarah není v pořádku. Stalo se to, když pomáhala Verity – Arboreální kněžce – ochránit rodinu. Nemůžu jí odmítnout na oplátku to, co udělala pro bezpečí nás všech. A teď, prosím, co jste viděli?“

Velekněžka si uhladila vousky a řekla: „Mladší Žena bez srdce vedla hádku s ničím. Nejprve jsme mysleli, že mluví v duchu a odpovídá si nahlas, ale starší Žena bez Srdce vešla a utišila ji a uklidnila. Starší jí dala úkol, aby odříkala čísla, kterým ony říkají ‚prvočísla‘, pokud může.“

„A?“

„A ona se rozplakala a řekla, že žádná čísla nejsou.“ Velekněžka se na mě podívala vskutku zděšeně. Ani Disneymu se nikdy nepovedlo namalovat do myších očí takovýhle strach. „Nikdy jsme neslyšeli o tom, že by Člověk bez Srdce ztratil čísla. Je to Předzvěst Zla.“

Sykl jsem. Nemohl jsem si pomoci. Kukaččí rasa je posedlá matematikou. Nikdo neví proč, ale každá kukačka, s níž jsme se kdy setkali, se dala snadno strhnout čísly. Sarah byla s Verity v New Yorku zčásti proto, že potřebovala záminku docházet na hodiny matematiky na tamních vysokých školách. Sarah svými hodinami matiky vysloveně žila. Jestli nedokázala vyjmenovat prvočísla…

Pořád ale patřila do rodiny. A příbuzní se nemají nechávat ve štychu. „Slibuji, že když to začne vypadat, že jsme kvůli Sarah v nebezpečí, dostanu nás odsud. Máte mé slovo. Ale prozatím musíme zůstat. Děkuji, že jste mi to řekla. Zítra v noci vám přinesu dort navíc jako projev vděku.“

Velekněžka vzdychla. „Jste syn svého otce,“ řekla tiše. „Jsem ráda, že to vím, i když se obávám o vaše bezpečí, stejně jako o naše. Co nevidět vám pošlu asistenty, o které jste žádal, svatosti.“

„Děkuji,“ řekl jsem znovu a maličko se uklonil. Velekněžka se také uklonila se vší důstojností duchovní činitelky, která hovoří se svým božstvem, a pak odešla a zmizela do komory za ostatními. Ještě chvíli jsem se díval na dveře, pak jsem šel ke stolu a otevřel notebook. Do rána toho musím hodně udělat a moje zpráva se sama nenapíše.

Oficiální verze mé výpravy do bažiny už byla napsaná a odeslaná vedení zoo. Teď byl čas sepsat verzi, která přijde do našich rodinných záznamů. Havran se uvelebil zpátky do svého kočičího pelíšku a hlava mu visela přes okraj šatníku tak, aby mohl sledovat každý můj pohyb. Ignoroval jsem ho. Díky létům života s Antimony, nakukující mi přes rameno, jsem si prakticky vypěstoval imunitu vůči podezíravým pohledům. Havran už mi dávno odpustil, že jsem ho po exkurzi do močálu nechal samotného – stačilo jen dát mu večeři a svět byl opět nádherný –, ale teď byl nakvašený, protože jsem mu nechtěl přenechat ptakožáby, které jsem hodlal pitvat.

Samotná pitva trvala asi dvě hodiny a podrobnosti je lepší ponechat představivosti. Jestli jste někdy na střední škole při hodině biologie pitvali žábu, tak základy znáte: detaily jsou většinou rozbředlé a nepříjemné i pro vědecké nadšence. Potom jsem musel sepsat poznámky, což mi trvalo déle, než jsem čekal, protože jsem byl už moc unavený a nedokázal nad svými výzkumnými materiály udržet nepřetržitou pozornost. Nejdřív jsem musel vyjmenovat druhy ptakožab, které, jak jsme zjistili, stále ještě v Ohiu žily (za předpokladu, že jsme nesebrali a nezabili poslední exempláře; kdybych oznámil vyhynutí kryptida v době, kdy ho sám studuji, nemluvilo by to v můj prospěch). To znamenalo, že budu muset kutat v průvodci, abych ověřil své závěry. Matka říkávala – jen napůl žertem –, že když se dotknu průvodce kryptidy, bude nutno vyslat pátrací tým, aby mě přivedl zpátky. Moc daleko od pravdy nebyla.

Když jsem dokončil výčet ptakožab, musel jsem napsat hlášení o setkání s neokřídleným drakem, a to znamenalo další listování průvodcem a k tomu ještě výlet do místního bestiáře, abych se ujistil, že o zdejších původních druzích neokřídlených draků skutečně žádné ověřené zprávy nejsou. Ten, kterého jsme s Dee viděli v močále, neodpovídal popisu žádného známého neokřídleného draka, ačkoli měl blízko k tomu, abych ho označil za příbuzného. Existovala slušná šance, že jsme právě objevili zcela nový druh.

„Zbožňuju vědu,“ řekl jsem a uložil soubor.

Naťukat průvodní dopis, v němž jsem popsal situaci, připojit zprávu a poslat vše mým rodičům už trvalo jen chviličku. Kopii jsem si vytiskl. Pro jistotu ji předám chytromyším. Sice za to požadují odměnu v sýru a dortících, ale jakmile jednou něco vědí, je to navždycky.

Když jsem měl hotovo, kouknul jsem na Havrana – spal jako zabitý – a nasypal jsem do terária s mými ptakožábami jedovkami trochu nitěnek. Žabky poulily jasně barevná očka a rozevíraly pestrobarevné chocholy jako zastrašovací manévr, který byl stejně úchvatný jako velmi vážný. Tito neonově zbarvení obojživelníci byli neskutečně smrtící.

„Ano, jde z vás strach,“ řekl jsem ptakožábám, které mě ignorovaly a už se zabývaly lovem večeře. Šel jsem ke komoře, kde jsem se zastavil, odkašlal si a řekl: „Nadešel Čas Vědy.“

Když žijete s chytromyšmi dost dlouho, naučíte se vyslovovat velká písmena tak, aby byla slyšet. Spousta věcí se tím usnadní. Uvnitř komory to zašelestilo a pak se ve škvírce mezi dveřmi objevili tři mladí novici s hladkými kožíšky, vousky namířenými vpřed a ušima našpicovanýma.

„Jsme připraveni!“ pískli radostně a všichni najednou.

„Skvělé,“ řekl jsem. „Pojďme roztřídit peří.“

Chytromyši vynikají v malých, neustále se opakujících činnostech, které něčím připomínají rituál. Třídění ptakožabích per podle druhu, typu, věku jedinců a podle toho, zda vykazují známky plísňové infekce či ne, byla dostatečná piplačka a vyžadovala tolik precizních kroků, že chytromyši nemohly být šťastnější. Jakmile se do toho ti tři pustili, už na mě v podstatě žádná práce nezbyla. A přesně v to jsem doufal. Vzal jsem průvodce, sedl si na židli a začal číst.

Podle historických záznamů se v této oblasti Ohia mohlo vyskytovat až patnáct poddruhů ptakožab. Pět z nich se považovalo za běžné, dalších šest za nepříliš běžné a čtyři byly tak vzácné, že to hraničilo s dojmem „možná nejsou místní, ale jednu jsme tu kdysi chytili, takže to musíme zaznamenat“. Pokud jde o udržování průvodců lokálními kryptidy, tak se moje rodina nikdy moc „nekrotila“. Z dobrého důvodu. Hojný výskyt menších, zdánlivě neškodných kryptidů typu ptakožab se dá využít jako celkový barometr dané oblasti. Když vymírají po tuctech, asi máte problém. Nejlepší je zjistit to podle maličkostí, než dovědět se to, řekněme, z útoku jednorožců.

(Jednorožci mají rádi panny. Tohle je pravda. Jenže těšit se oblibě u jednorožců není moc dobré pro vaše zdraví, a upadnout v jejich nemilost je ještě horší. Jednorožci se k lidem a zvířatům, které se rozhodli nemít rádi, chovají vražedně. Měli bychom rozkaz střílet je na potkání, kdyby ovšem jednorožci nebyli tak moc důležití pro zachování zdravého stavu vody. Příroda si tu a tam dovolí nějaký ten kanadský žertík.)

Tolik historické záznamy. Na základě očitých svědectví, zaznamenaných v mé terénní práci, výsledků mých pitev a pomalu rostoucích hromádek peří žilo v současných columbuských močálech v Ohiu na devatenáct poddruhů ptakožab.

„Dobrá, dobrá,“ řekl jsem a prohlížel si hromádky peří.

Nic neexistuje bezdůvodně. Příroda si nepohrává s věcmi, které nemají žádný účel. Někdy se tyhle věci dostanou do rozporu. Někdy jedna druhou vyřadí ze hry. Invazivní druhy přetransformovávají svět podle svých představ tak dlouho, že zvířata někdy nejsou schopná dostat se z jednoho místa na druhé. Lidstvo ten proces urychlilo, jelikož jsme prvními zvířaty, která sestrojila letadla a nákladní lodě, ale my ten proces nezahájili, a on se nezastaví ani v dobách, kdy už tu nebudeme.

Jestliže počet ptakožab v Ohiu stoupá, musejí vyplňovat prázdné místo, které předtím obýval někdo jiný. Mé finance šly na žáby. To byl celý účel tohoto studia: dokázat, že původní zdejší žáby jsou nahrazovány buď zvýšeným počtem původních ptakožab, nebo ptakožábami putujícími sem odjinud. Já vím, že tohle není zrovna nejzábavnější věc na světě, ale z ekologického hlediska to bylo důležité, zvláště pokud jsme chtěli dál bránit tomu, aby se o ptakožábách dověděl zbytek světa.

Zívl jsem a sáhl po notebooku. Bylo nutné udělat pár dalších poznámek.

Vzbudil jsem se s tváří na klávesnici a zjistil, že jsem změtí náhodných písmen zaplnil několik set stran. Posadil jsem se a utřel si slinu. Bolelo mě v zádech. Vstal jsem, protáhl se a vykročil k posteli. A pak, dřív než jsem se stihl zastavit, jsem krátce a pronikavě zařval, což skončilo až tím, že jsem si přikryl pusu rukou. Doufal jsem, že tím nevzbudím prarodiče.

Na mojí posteli seděla v tureckém sedu Sarah.

Měla na sobě bílou noční košili a do vlasů měla zapletenou červenou stuhu, takže vypadala jako remake Sněhurky z hororu od Tima Burtona. Když uviděla, že na ni koukám, naklonila hlavu, ale v jejích velikých modrých očích nebyla žádná oduševnělost. Jen na mě zírala.

„Sarah?“ Spustil jsem ruku a přál si, abych dokázal zastavit zběsilé bušení srdce, které jako by mi tlouklo o žebra. „Co tady děláš? Tohle není tvůj pokoj.“

„Měsíci se nelíbí křik v kukuřičných polích,“ řekla. Zněla úplně rozumně, pokud jsem ignoroval fakt, že obsah jejích slov byl nesmyslný. „Viděl jsi dnes Srdcovou královnu? Má melasové koláčky?“

„Sarah, děsíš mě. Mám dojít pro babičku?“

„Ne. Ne ne ne ne ne…“ Začala zuřivě házet hlavou ze strany na stranu, až se jí mašle svezla na stranu. Udělal jsem krok vpřed. Chňapla hrst svých vlasů, škubala za ně a dál projevovala nesouhlas.

„Sarah!“ Chytil jsem ji za obě zápěstí dřív, než jsem si to stihl rozmyslet. Telepatie je pro kukačky snadnější, když mohou mít kontakt kůže s kůží. Dokonce i s mým antitelepatickým talismanem existovala šance, že mě bude schopná přečíst, když se jí dotknu. To se mi ale pořád zdálo lepší, než dopustit, aby si ublížila.

Sarah přestala kroutit hlavou. Zamrkala na mě, oči se jí na chviličku rozzářily bíle a oslovila mě: „Alexi?“

To bylo poprvé, kdy jsem ji od jejího návratu z New Yorku zase poznával. Váhavě jsem se usmál, ale její zápěstí jsem nepustil. „Ahoj, Sarah.“

„Máš hlavu plnou vědeckých formulek a přirozeného řádu věcí.“ Nuže, tím se zodpovídala otázka, zda mě může přečíst nebo ne. Přesto mě trochu překvapilo, když se jí po tváři rozlil úsměv plný úlevy a když řekla: „To se mi líbí. Poslední dobou to tu je… trochu bez řádu.“

Nevěděl jsem, jestli si uvědomuje, jak dlouho to ve skutečnosti je, ale nechtěl jsem o tom moc přemýšlet. Přemýšlení by bylo stejné, jako kdybych se jí zeptal, a to by nebylo fér. „Měli jsme o tebe starost,“ řekl jsem raději a pustil ji.

„Ne!“ Sarah se mě chytila za ruce a zaklesla se do nich prsty. Kousla se do rtu a řekla: „Prosím, ne. Nechci, aby se všechno zase rozpadlo.“

„Sarah…“

„Nebudu to hrotit, slibuju, že nebudu, ale Angela je samá starost o mě, a Martina nemůžu přečíst vůbec. Prosím, dovolíš mi chvíli tu zůstat a mít chvíli řád? Jen chvíli? Prosím?“

Vypadala tak úzkostně – a tak vyčerpaně –, že jsem svolil. Zakázat jí tady zůstat prostě nešlo, a takhle bude aspoň dělat, co jí řeknu. „Dobře, ale musím se vyspat. Můžu?“

„I tvoje sny jsou spořádané,“ řekla Sarah. Pustila moje zápěstí. „Prosím, pospěš. Rychle.“ Pořád zněla rozumněji než tu chvíli předtím, co jsme se dotkli, ale pořád jevila známky stresu a zoufalství, jako by se svých po dlouhé době zase jasných myšlenek držela už jen konečky prstů.

„Pospíším si,“ ujistil jsem ji, sebral pyžamo z podlahy vedle postele, odešel z pokoje a vydal se chodbou do koupelny.

Při čištění zubů jsem zvažoval své možnosti. Mohl bych probudit babičku a požádat ji, aby si vzala Sarah zpátky do svého pokoje, možná s několika naléhavými doporučeními ohledně zámků. Tím by se zabránilo opakování téhle situace a taky bych díky tomu mohl pustit z hlavy matnou, zato však sílící myšlenku, kolikrát se Sarah asi vyplížila dolů po schodech a sledovala mě ve spánku. Ale přesto…

Přesto patřila Sarah do rodiny, i když nebyla člověk. Rodina má přednost. Komunita kryptidů je až na druhém místě. Ona spadala do obou kategorií a ublížila si, když zachraňovala život mé mladší sestry. Jediné, o co mě žádá, je držet mě ve spánku za ruku. Chce po mně opravdu tak moc? Já měl svůj antitelepatický talisman a měl jsem myši. Kdyby mě něčím měla ohrozit, věřil jsem, že by mě myši vzbudily.

Když jsem se vrátil s vyčištěnými zuby, v pyžamu a talismanem na krku, seděla pořád ještě na posteli. „Ahoj, ahoj,“ řekla a sklopila zrak ke svým zkříženým kotníkům. „Jak se má tvůj otec?“

„Je v Oregonu,“ řekl jsem a natáhl se po jejím zápěstí. „Sarah.“

„Ano?“ Zvedla hlavu a už měla trochu soustředěnější pohled.

„Jen pár základních pravidel na dnešní noc.“

„Ano, ano, ráda se nechám srovnat pravidly; co pro mě dneska máš?“

„Budeš spát na peřině; jestli se pokusíš vlézt pod peřinu, pošlu tě zpátky do tvého pokoje.“ Nebylo to tak kruté, jak to znělo. Čirá hemolymfa, kterou měly kukačky místo krve, měla své výhody; zaprvé necítí horko ani chlad tak, jak ho cítí savci. Jak jsem řekl, matka příroda si občas potrpí na kanadské žertíky. A pokud jde o to, proč jsem ji nechtěl pod peřinou…

Kontakt s kůží ji posiluje. Jestli jsem chtěl zabránit tomu, aby mi během nějaké své noční můry spálila mozek, musel jsem minimalizovat náš vzájemný dotyk.

Sarah kývla. „To je fér,“ souhlasila.

„Když začneš mít pocit, že bys do mě začala promítat, spíš než že bys ze mě četla, musíš toho hned nechat a odejít.“ Volnou rukou jsem odhrnul přikrývku.

„Dobře.“

„Tak jo,“ řekl jsem a vlezl do postele. Byl to divný pocit, vložit do ní takovou důvěru. Ještě divnější pocit byl takhle o ní pochybovat. Sarah počkala, až se uvelebím, a pak se stočila vedle mě a hlavu si opřela o mé rameno. Spustil jsem svou i její ruku ke svému břichu, zíral na potemnělý strop a poslouchal, jak pomalu dýchá a usíná.

Někdy potom jsem usnul i já.

Mé sny byly plné algebraických rovnic a kanálů v New Yorku, kde aligátoří muži tančili s dámami, tvořenými výhradně z čísel, a kolem zněla karnevalová muzika, hraná na niněru. I ve spánku jsem věděl, že Sařiny sny prosakují do mých, ale zdálo se, že to ničemu nevadí. Spolu jsme spali pokojně dál.

4. kapitola

„Problém se slovem ‚monstrum‘ je, že to hodně záleží na pohledu diváka. Ukaž mi monstrum a já ti ukážu člověka, který jen nevěděl, jak ti vysvětlit svou vlastní existenci.“

– Martin Baker

West Columbus Zoo v Ohiu, domov mnoha exotických druhů a příliš velkého počtu hus

Deset minut po osmé ráno jsem vjel na parkoviště zoo a snažil se zívat přes housku, kterou jsem držel v zubech. Vzhledem k tomu, že jsem netoužil vdechnout kus snídaně, to šlo špatně. Havran mi moc nepomáhal. Byl stočený do klubíčka na sedadle spolujezdce a vydával hrdelní bublavé zvuky, podezřele připomínající smích.

Jakmile jsem měl volnou ruku, vyndal jsem housku z pusy a mávl na škodolibého griffina kněžského. „Jako domácí zvíře jsi hrozný,“ informoval jsem ho. „Máma měla pravdu. Měl jsem si pořídit psa.“ Moji rodiče by sice schvalovali jen takového psa, který by dýchal oheň nebo se za úplňku měnil v draka nebo tak něco, ale aspoň by se mi neposmíval.

Havran zakrákal.

„M-hm. Ven, než si to rozmyslím a do práce tě dneska s sebou nevezmu.“ Otevřel jsem dveře. „Do kanceláře, Havrane.“

Havran vyskočil ze sedadla a s plácáním křídel vyletěl z otevřených dvířek a při tom mě uhodil ocasem přes obličej. Vyplivl jsem malý chomáček chlupů, vystoupil z auta a strčil klíčky do kapsy. Čekal mě další den v reálném světě, kdy budu vysvětlovat, že kvůli zmijozelské koleji z Harryho Pottera nemusí být všichni hadi zlí, a malým nezbedům budu bránit v tom, aby lezli do bazénku ke kajmance.

Kanadské husy, hnízdící v rybníce před zoo, se vyvalily na chodník hned, jak mě viděly, hadovité krky zahnuté do tvaru S, klapaly oranžovými zobáky a zběsile kejhaly. Hodil jsem do vody zbytek housky. Husy ho následovaly a jejich tlustá šedobílá těla do sebe strkala ve snaze zmocnit se kořisti dřív než ostatní. Nerušeně jsem šel dál a pod rukou schoval další zívnutí.

Když mi ráno zazvonil budík, Sarah už v posteli nebyla. Protože nevydávala tolik tělesného tepla jako lidi, nepoznal jsem, jak dlouho byla pryč, ani když jsem sáhl na přikrývky, ale prsty jsem měl ztuhlé, jako by je někdo svíral celé hodiny. Doufal jsem, že ona měla klidnější noc než já. Moje sny byly tak divné, že jsem se moc nevyspal, nejspíš proto, že to nebyly moje sny. Ne že bych se na ni zlobil. Stejně si po práci promluvím s babičkou a zjistím, jestli něco takového opravdu může pomoci Sarah k uzdravení.

(Za předpokladu, že to bude vědět. Duševní zdraví kukaček je něco jako neprobádaná oblast, protože většina z nich je příliš nebezpečná, než aby se u nich dala provést psychoanalýza. Sarah však svým chováním přinejmenším dokázala, že není obyčejná kukačka. Běžná kukačka by mi pravděpodobně ve spánku podřízla hrdlo. Sarah se nepokusila o nic víc než ukrást si pro sebe můj polštář.)

Do oficiální otvíračky zoo zbývala ještě necelá hodina a na vstupním plácku bylo prázdno, budky se vstupenkami opuštěné. Do devíti to tu už bude plné natěšených dětí, uštvaných rodičů a ještě uštvanějších učitelů se svými třídami. Prozatím jsem tudy mohl projít bez obav, že zašlápnu nějaké batole, které je momentálně na útěku. Zastavil jsem se, abych pohladil čumák mosazné sochy lva, zamumlal dobré ráno a vydal se k bráně.

„Dobré ráno, doktore Prestone,“ řekl hlídač, který měl zrovna službu. „Vaši identifikační kartu, prosím.“

„Nenapadá vás někdy, Lloyde, že chcete po někom, koho pozdravíte jménem, aby se vám prokázal doklady?“ zeptal jsem se, vydoloval z kapsy svou identifikační kartu do zoo a podal mu ji.

„Napadá mě to každý den, ale víte, co se stane, když neděláte svou práci pořádně.“ Lloyd byl už starší pán, opálený a hubený jako sluncem vysušený ještěr, s ošuntělým kloboukem se širokou krempou, pevně naraženým na zřejmě lysém temeni. Nikdy jsem ho bez toho klobouku neviděl, ani bez tlustých brýlí, které připomínaly spíš popelníky a jež jsem až příliš dobře znal díky času strávenému ve vědeckém klubu na střední. Jeho věk jsem odhadoval na něco mezi šedesáti a osmdesáti v oné časem neovládané říši, obývané šťastlivci, kteří se takového věku dožijí.

„Myslím, že to je fér,“ řekl jsem.

Lloyd odfrkl. „Tady nemá co být fér. Nikdy nebylo a nikdy nebude.“ Letmo zavadil očima o můj průkaz, vrátil mi ho a odemkl bránu. „Já vám nezkontroluju průkaz, vy to řeknete vejš a ze mě bude další smutnej stařík, kterej bude lidem podávat fajnový kafe u Starbucks. Děkuju, nechci, doktore Prestone. Teď můžete dovnitř.“

„Děkuji, Lloyde,“ řekl jsem a prošel otevřenou bránou.

„Nemáte zač, doktore Prestone.“ Lloyd na mě přátelsky kývl, než se otočil zpátky k hlavnímu plácku a zaujal postoj vojáka v pozoru, který byl tady v zoo absolutně nemístný.

Alespoň bral svou práci vážně. Pokrčil jsem rameny, schoval průkaz a vydal se po cestě, která mě zavede do pavilonu plazů.

Asi polovina ošetřovatelů už byla venku a kontrolovala své přidělené výběhy; několik z nich bylo uvnitř a budili své svěřence nebo na ně mluvili. Zamával jsem a šel dál. Před otvíračkou jsme měli všichni plné ruce práce, takže by určitě nebyli rádi, kdybych je rušil.

Na lavičce před pavilonem plazů seděla holčička v jasně oranžovém sárí a rozmrzele kopala teniskami do dlažby. Po malém zaváhání jsem k ní vykročil. „Dobré ráno, Chandi. Jak ses sem dostala tentokrát?“

„Neřeknu,“ odvětila tónem stejně naštvaným, jak prozrazovala její řeč těla. „Kdy můžu do pavilonu plazů?“

„No, záleží na tom.“

Vzhlédla a ostražitě přimhouřila oči. Byla to hezká dívenka a jednou z ní vyroste brutálně atraktivní žena, když ji přesvědčíme, aby se přestala do zoo vkrádat všemi možnými škvírami a prasklinami, které najde. Před týdnem sem vlezla přes výběh aligátora, a před sežráním ji zachránilo jedině to, že nemá stejný pach jako savci. A vždycky při tom měla na sobě své nejhezčí šaty. Začínal jsem vážně uvažovat, zda skutečně neodpuzuje bahno.

„Na čem?“ zeptala se.

„Když mi slíbíš, že následující týden se sem nebudeš vloupávat, pustím tě tam hned teď a –“ vztyčil jsem ukazovák proti námitce, jež se jí začala rýsovat na rtech, „– dovolím ti vyndat Shamiho z jeho terária a vzít ho do mé kanceláře.“

„Na jak dlouho?“ zeptala se.

„Můžu ti dopřát tři hodiny.“

Chandi o nabídce chvíli uvažovala. Potom kývla jako královna a slezla z lavičky. „Dobře,“ řekla a podala mi ruku tak bezelstně, jak by to udělala kterákoli jiná osmiletá dívenka. Vzal jsem ji za ruku. Pro nás oba bude lepší, když to nebude vypadat, že šmejdí po zoo bez doprovodu.

U vchodu do pavilonu plazů jsme potkali Dee. „Alexi –“ Když viděla, že nejsem sám, zarazila se. „Ach, dobré ráno, Chandi, nevěděla jsem, že máš dnes dovolenou návštěvu u Shamiho.“

„To proto, že nemá,“ řekl jsem. „Uzavřeli jsme dohodu.“ Moje asistentka se zatvářila nervózně, což nebylo jen tak, a paruka, kterou ten den zvolila – krásné rudé vosí hnízdo, poseté puntíkatými mašličkami – pulsovalo a signalizovalo, že jestli ji něco rozrušilo, ovlivnilo to i její vlasy. „Co se děje?“

„Děje? Nic se neděje. Proč by mělo?“ Dee se zasmála, ale byl to křečovitý, nepřesvědčivý zvuk. Zamrkal jsem na ni. Stejně tak Chandi.

„Myslela jsem, že gorgony znají normální lidské emocionální reakce,“ řekla Chandi a vzhlédla ke mně, jako by čekala, že jí řeknu, co se bude dít dál.

„Znají,“ řekla Dee. „Chci říct – známe. Ale jsi si jistý, že chceš pustit Chandi dovnitř takhle brzo? Máme opravdu hodně práce.“

„Slíbil jsem jí tři hodiny se Shamim,“ řekl jsem. „Leda bychom chtěli zbytečně panikařit kvůli něčemu, co může počkat do oběda. Jinak mi nevadí, když ji pustím dovnitř dřív. Pro mě je jednodušší vyndat Shamiho z terárka teď, než potom vysvětlovat lidem, proč podávám malé holce kobru indickou.“

„Vysvětlila bych to,“ řekla Chandi nesměle.

„Chci vyndat Shamiho dřív, než budu muset komukoli vysvětlovat, proč jsem dovolil malé holce kousnout a zabít člena mého personálu,“ opravil jsem se.

Chandi nafoukla pusu.

„To je právě ten problém!“ řekla Dee. „Andrew tu měl být už před hodinou a krmit želvy. Když jsem sem přišla, dveře byly odemčené, ale po Andrewovi ani vidu ani slechu.“

Zamrkal jsem. „Aha, tak to je problém.“

„Jo, to je.“

„Nudím se,“ řekla Chandi. „Mohla bych vidět svého snoubence?“

„Ano, Chandi, mohla, ale nejdřív chci trochu upravit naši dohodu.“

Chandi přimhouřila oči. „Řekl jsi, že se s ním můžu vidět,“ řekla a začala trochu šišlat, protože se jí protáhly špičáky. Dál jsem ji držel za ruku, i když všechny savčí instinkty mi velely pustit ji a vzdálit se. Nechat se kousnout jedovatým hadem není nikdy dobré, a mláďata, která ještě nemají kontrolu nad množstvím jedu, jaké do vás vpustí, jsou ze všeho nejnebezpečnější.

(Až ve chvíli, kdy moje sestra objevila, že draci vlastně nikdy nevyhynuli a že kryptidé, které jsme klasifikovali jako „dračí princezny“, jsou ve skutečnosti samicemi dračího druhu, jsme se pořádně zaměřili na kobrouny. Vždycky jsme předpokládali, že se párují se svými lidskými služebnicemi a nějak jim prodlužují život pomocí interakce s jejich jedem. Místo toho se však ukázalo, že je to další forma draka, kde se samci podobají obrovským kobrám a samice vypadají jako lidé. A tohle je jen jeden příklad na sáhodlouhém seznamu důvodů, proč jsem nikdy s nikým moc nechodil: polovina dívek, s nimiž jsem se v každodenním životě seznámil, vůbec nebyla lidmi.)

„Bez Andrewa budeme muset já a Dee nakrmit všechny plazy před tím, než zoo otevře, což bude,“ podíval jsem se na hodiny nad dveřmi, „za třicet minut. Jestli se postaráš o jedovaté hady, zatímco já si vezmu na starost želvy a ještěry a Dee obstará nejedovaté hady, dovolím ti šest hodin se Shamim. Dneska tři, jak bylo slíbeno, a zítra tři, bez dohadování ani pokusů změnit názor.“

„Stačí, když nakrmím pár hadů?“

Kývl jsem. „Máš moje slovo.“

„Tak to beru.“ Chandi se otočila k Dee, zářivě se usmála a ukázala tesáky. „Prosím, vezmi mě ke krysám.“

Pustil jsem její ruku. „Dee, až otevřeme, popovídáme si o tom, ano?“

„Dobře,“ svolila. „Jdu na to krmení.“

Ukázalo se, že s pomocí někoho, kdo mluví s hady, se pavilon plazů připraví k otevření v cuku letu. Tím spíš, že Chandi nemusela řešit, jestli ji někdo kousne. (Kobrouni jsou imunní vůči všem druhům jedu a pravděpodobně i vůči těm druhům, které jsme zatím oficiálně neobjevili, protože jedy mají nehezkou tendenci zabít lidi, kteří odhalí jejich existenci jako první.) Uložil jsem si do kanceláře bundu, kufřík a oběd a překvapivě čile jsme se vrhli do práce. Brzy už mi zbylo jen umístit na terárium, obývané Chandiiným snoubencem, ceduli „dočasně mimo provoz“, a byli jsme připraveni na příchod návštěvníků.

Právě včas. Pavilon plazů byl takhle po ránu jedním z míst, které školní skupiny nejraději navštěvovaly, takže chvíli poté, co jsme otevřeli dveře, jsme byli zavaleni lidskými dětmi Chandiina věku. Na chvíli mě napadlo, jak by většina těch dětí reagovala, kdyby viděly Chandi šťastně stulenou se Shamim na sedacím vaku v Deeině kanceláři. Rychle jsem to pustil z hlavy a přispěchal jsem na pomoc malé dívce, která se hádala o tom, zda hroznýš královský polyká kořist vcelku. (Já a věda jsme říkali, že ano. Její matka, která byla unavená z pokusů holčičky spolykat brokolici u večeře bez kousání, říkala, že ne.)

Prostě normální den v kanclu. Akorát že v mém kanclu byl hluk, páchli tu hadi a hemžily se tu děti s vytřeštěnýma očima, z nichž některé viděly opravdu nebezpečné členy království plazů poprvé v životě. Když byly v budově Dee a Chandi, byli hadi celí rozčílení a byla docela podívaná, jak se plazili po svých teráriích a dokonce se tu a tam některý vztyčil proti sklu a plazil jazyk. Kolem Křupkových otevřených čelistí proplula příliš blízko slunečnice velkoploutvá, a v té chvíli udělal samec kajmanky to, co mu šlo nejlíp: scvakl tlamu tak, že to klapnutí bylo slyšet ven. Děti se nahrnuly tím směrem, tiskly obličeje ke sklu a čekaly, jestli to udělá znova. Křupka zůstával vůči jejich obdivu lhostejný a zaujal svou obvyklou pózu trpělivého klidu.

Dee se na mě podívala a kývla ke dveřím do kanceláře. „Jdi,“ řekl. „První oficiální prohlídka bude nejdřív za hodinu. Jestli musíš mít dneska něco hotové, tak si to běž rozdělat.“

Rozzářil jsem se. „Víš to jistě?“ Rád jsem se díval na děti, ale ještě raději budu mít týdenní papírování z krku.

„Jistě.“ Dee mi věnovala letmý úsměv. „Když začnou vyvádět, tak si sundám paruku a připomenu jim, že návštěva zoo někdy znamená i příležitost krmit zvířata.“

„Tak jo,“ zasmál jsem se. „Pobav se, a kdybys mě potřebovala, budu v kanceláři.“

„Jasnačka, šéfíku.“ Z legrace mi zasalutovala. „Zatímco budeš zašitý ve své učenecké komnatě, budu se snažit nepodpálit budovu.“

Z minulé zkušenosti jsem věděl, že takové „loučení“ může trvat až patnáct minut, když to včas neutneme, a v té chvíli mi odchod překazí skupinka teenagerů, kteří budou chtít vědět, jestli používáme Křupku k likvidaci lidských ostatků. (Odpověď zní ano, ale byla to nouzová situace a ten chlap si to opravdu, ale opravdu zasloužil.) Na rozloučenou jsem jí taky zasalutoval, otočil jsem se a rychle prchnul z místnosti do pochybného bezpečí své kanceláře.

Jen co jsem vešel dovnitř – opatrně jsem zavřel dveře, protože třísknutí je jednak nedospělé, a jednak to poutá pozornost –, uslyšel jsem zvuk tak příšerný, že byste ho nevydolovali z horoucích pekel. Jako byste diamantovými nehty přejeli po školní tabuli a při tom kvílela rozzuřená kočka, a o mém stylu života vypovídá to, že jsem ten zvuk okamžitě identifikoval.

„Kurva,“ řekl jsem a otočil se k oknu. „Havran.“

Můj griffin kněžský byl venku na římse, divoce tloukl křídly, snažil se udržet rovnováhu a přední nohy měl přitisknuté ke sklu. Když mě uviděl, začal kvílet o to víc a křídly mával ještě zběsileji, až jsem se už vážně bál, že si ublíží.

„Havrane! Uklidni se!“ Přeběhl jsem kancelář, shodil při tom hromadu papírů, které jsem měl vyřídit už před týdnem, a otevřel okno. Havran proletěl škvírou, hlasitě si stěžoval a udělal kolečko kolem kanceláře. Pak se snesl do kočičího pelechu, položeného na kancelářské skříni, a změnil se v nevrlou tmavou hroudu z černých brk a hnědě mourovaté srsti.

Vzdychl jsem a zavřel okno. „Promiň, Havrane. Dneska ráno byl frmol.“

Trucující griffin nereagoval.

„Kdybys mi občas dovolil, abych tě nechal doma, nemuseli bychom řešit, že jsem tě zapomněl zavřeného venku.“

Griffin stále trucoval a nereagoval.

Tohle by mohlo trvat celý den a já na to neměl čas, jestli jsem chtěl něco stihnout dřív, než dorazí skupinky návštěvníků. Vzal jsem sklenici se sušenými játrovými kostkami, které jsem měl jako pamlsky pro Havrana, čtyři vysypal ven a opatrně je položil vedle kočičího pelechu.

„Až se mnou budeš zase mluvit, dej vědět,“ řekl jsem. „Teď musím pracovat. Mrzí mě, že jsem tě nechal venku.“

Možná, že když člověk začne mluvit s domácím zvířetem jako s druhým člověkem, je to známka osamělosti, případně stresu či mého neomylně se blížícího přerodu v pánský ekvivalent kočičí dámy. Ať už to bylo jakkoli, měl jsem lepší pocit, když jsem nechal Havranovi dobrůtku. Posadil jsem se ke stolu a natáhl ruce nad klávesnici.

Když jsem cvakal poslední emaily do správní kanceláře – v tomto konkrétním šlo o to, co budu potřebovat dodat na příští měsíc –, někdo zaťukal na dveře. Nato se dveře pootevřely přesně tak, aby Dee mohla strčit dovnitř hlavu. „Jeden z učitelů hlásil, cituji, ‚příšerný randál před pavilonem plazů, jako by tam někoho vraždili‘, konec citace,“ řekla. „Namluvila jsem hlídači, že jedno z dětí dostalo hysterák, když jsme mu nechtěli dovolit obejmout Křupku.“

„Pohotové.“

„Nedal jsi mi moc na výběr.“ Podívala se na kočičí pelech, kde stále ještě ležel Havran pevně stočený do klubíčka.

„On spí, nebo s tebou nemluví?“

„Co bys řekla?“

„Myslím, že sis měl pořídit leguána.“

Zasmál jsem se a podíval se na hodiny. Pak jsem se zapitvořil. „To už je tolik?“

„Hodiny nelžou,“ řekla Dee a vešla do kanceláře. „Za pár minut tu máš první hlášenou skupinku. Čas hrozně letí, když se člověk dobře baví, že?“

„Jé, já se bavil?“ Odsunul jsem klávesnici. „A já myslel, že jsem vyřizoval administrativu.“

Dee se zasmála. „To každej. Chandi je pořád ještě se svým snoubencem v mojí kanceláři. Vypadali tak spokojeně, že jsem neměla to srdce je rušit.“

Dokud nepřijde někdo z vedení zoo a nebude chtít předvést kobru indickou, mělo by to být v pohodě. Kývl jsem. „Dobrý plán. Už se ozval Andrew?“

„Ne. Zkoušela jsem se mu dovolat na mobil, ale nezvedal to.“

Vzdychl jsem. „Skvělé.“

„Fajn. Tak jsem pokecala, zeptala se na tvého grifina a řekla jsem ti, co se děje s naším zdejším kobrounem.“ Dee si dala ruce v bok a vysoko vyklenula namalované obočí. „No?“

Nechápavě jsem na ni koukal. „Co no?“

„A ty mi teď hezky řekneš, co ses dověděl o ptakožábách, které jsme včera nasbírali.“

„Cože? A jo!“ Zašklebil jsem se na ni. „Promiň, Dee. Měl jsem úplně jiné starosti.“

„Já vím. Obvykle tu nechodíš jako duchem nepřítomný profesor jen tak z nudy.“ Opřela se o futro a efektivně mi zastoupila cestu ven. „No tak. Co se děje, doktůrku?“

„Včera v noci jsem si přizval na pomoc chytromyši. Kompletní zkoumání poddruhů ptakožab, na něž jsme narazili při poslední expedici do močálu, prokázalo, že jsou zdravé a nevykazují žádné vnější známky nemoci. Zdálo se, že všechny měly rozmanitou stravu, což je pro dva poddruhy dost nezvyklé – za normálních okolností jim určité druhy jídla vyzobou větší žáby.“ Pokud je ty žáby rovnou nesnědí. Příroda na favority nehraje. „Dvě z nich byly samice v plodném věku a odpovídající velikosti, ale jen jedna měla v sobě vajíčka, což znamená, že ta druhá je musela čerstvě naklást.“

„Plísňová infekce?“

„Ano i ne.“

Dee se odmlčela. „No, vědátore. Zkus to znova a použij slova o více než třech písmenech.“

Pousmál jsem se. „Vidíš, kdyby tohle po mně chtělo víc holek na střední, možná bych nemusel jít na maturitní ples s vlastní sestrou. Jen čtyři ptakožáby jevily známky plísňové infekce… na peří, vlastně výlučně na peří. A co víc, tři ze čtyř nedávno měnily peří a vykazovaly velmi malý nárůst plísně.“

Dee pomalu přikývla. „Dobře. A teď ještě jednou a anglicky.“

„Víme, že žáby a další obojživelníci vymírají. Existuje pro to mnoho důvodů, ale jedním z větších jsou plísňové infekce. Ptakožáby jsou proti nejhorším plísním chráněné díky opeření. Užívají si zatím neznámé potravy, kladou vajíčka do louží a neobydleného prostředí. Rozpínají se a zaplňují prázdné místo, které v potravním řetězci zůstává po žábách.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ragnarok za polovic.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.