Další knihy Jonase Jonassona:

Analfabetka, která uměla počítat

Stoletý stařík, který vylezl z okna a zmizel

Ze švédského originálu

Mördar Anders och hans vänner (samt en och annan ovän) ,

Piratförlaget, Stockholm 2015

Copyright © 2015 by Jonas Jonasson

First published by Piratförlaget, Sweden

Published by arrangement with Brandt New Agency , Spain

Copyright © 2016 by Panteon

Cover © 2016 by Emil Křižka

Translation © Hana Švolbová 2016

Nakladatelství Panteon , Národní 21, 110 00 Praha

www.jonasson.cz | www.jonasjonasson.com | www.knihypanteon.cz

Přeložila: Hana Švolbová

Návrh obálky: Emil Křižka

Sazba: DTP Panteon

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Printed in Czechia.

ISBN 978-80-87697-50-4 (ePub)

ISBN 978-80-87697-50-4 (mobi)

Tahle by se ti líbila, tati.

Je pro tebe.

ČÁST PRVNÍ

TROCHU JINÝ BYZNYS

KAPITOLA 1.

Ten, jehož život se měl záhy naplnit smrtí a násilím, zloději a lupiči, se v recepci nejubožejšího hotelu ve Švédsku zasnil.

Jediné vnouče koňského handlíře Henrika Bergmana vždycky svádělo svoji bídu na dědečka. Stařík vévodil v rámci jižního Švédska špičce svého oboru, nikdy neprodal míň než sedm tisíc zvířat za rok, všechno prvotřídní kusy.

Od roku 1955 však proradní sedláci počali měnit dědovy plno- a polokrevníky za traktory takovou rychlostí, kterou dědeček nedokázal chápat. Ze sedmi tisíc transakcí bylo sedm set, z nichž se stalo sedmdesát a z těch pouhopouhých sedm. Během pěti let se několikamilionové rodinné jmění rozpustilo v obláčku nafty. Otec ještě nenarozeného vnuka se v roce 1960 pokusil zachránit to, co zachránit šlo, tím, že objížděl rolníky v kraji a kázal prokletí mechanizace. Vždyť se toho tolik povídá. Třeba že nafta způsobuje rakovinu, když na člověku ulpí, a taky že ulpí.

A pak tatínek dodával, že výzkumy prokázaly, že nafta u mužů pravděpodobně způsobuje neplodnost, jenomže to dělat neměl. Za prvé to nebyla pravda a za druhé to zaneprázdněným, nicméně neustále chtivým zemědělcům opatřeným třemi až osmi dětmi znělo jako pohádka. Bylo trapné opatřit si kondom, na rozdíl od nějakého toho kousku z řady Massey Fergusson nebo John Deer.

Dědeček zemřel v chudobě, navíc ho ukopal jeho poslední kůň. Jeho zkroušený syn i bez koní přesedlal, prošel jakýmsi kurzem a časem získal zaměstnání u společnosti Facit a. s., jednoho z předních světových podniků vyrábějících psací a počítací stroje. Tím se mu zadařilo být převálcován historickým vývojem nejenom jednou, ale rovnou dvakrát za život, jelikož trh najednou zaplavily elektronické kalkulačky. Jako výsměch produktu zvíci cihly od firmy Facit se japonská varianta navíc vešla do kapsy od saka.

Stroje koncernu Facit se nesmrštily (aspoň ne dostatečně rychle), ovšem podnik sám tuto změnu prodělal a nakonec se scvrkl doslova v nic.

Syn koňského handlíře dostal padáka. Aby potlačil skutečnost, že ho život dvakrát podvedl, sáhl po láhvi. Nezaměstnaný, zahořklý, stále nemytý a nikdy střízlivý, ztratil záhy veškerou přitažlivost pro svou o dvacet let mladší manželku, která nejdřív vydržela chvíli a potom ještě chvíli.

Ale nakonec si ta trpělivá mladá žena pomyslela, že se chyba, kterou představoval sňatek s nesprávným mužem, dá odčinit.

„Chci se rozvést,“ řekla jednou dopoledne manželovi, který rázoval po bytě onoho páru v bílých trenýrkách s tmavými fleky a něco hledal.

„Nevidělas flašku s koňakem?“ opáčil.

„Ne. Ale chci se rozvést.“

„Včera večer jsem ji postavil na linku, muselas ji někam přesunout…“

„Je možné, že skončila v baru, když jsem uklízela, už si nevzpomínám, ale snažím se ti vysvětlit, že se chci rozvést.“

„V baru? Jo, jasně, tam jsem měl hledat! Jsem pitomec. To se pak odsud odstěhuješ? A vezmeš si s sebou i toho prďolu, co si jenom sere do gatí?“

Ano, miminko s sebou vzala. Blonďatého kloučka s hodnýma modrýma očima. Kloučka, z nějž se měl o mnoho let později stát recepční.

Maminka si pro sebe vysnila kariéru učitelky jazyků, ale miminko se rozhodlo přijít na svět čtvrt hodiny před začátkem závěrečné zkoušky. Teď odjela do Stockholmu s prckem, svými pěti švestkami a podepsanými rozvodovými papíry. Pak se vrátila k dívčímu příjmení Perssonová, přičemž nezvážila důsledky pro chlapce, který už dostal křestní jméno Per (ne že by nebylo možné jmenovat se Per Persson nebo třeba Jonas Jonasson, ale někomu to může připadat fádní).

V hlavním městě na ni čekala práce dopravní policistky. Matka Pera Perssona chodila po ulici sem a tam a téměř denně jí vyčinil některý ze špatně parkujících řidičů, především těch, kteří si mohli udílené pokuty dovolit. Ze snu o učení – o šíření znalostí o tom, které německé předložky se pojí se čtvrtým a které se třetím pádem, mezi žáky, jimž to bylo povětšinou samozřejmě jedno – sešlo.

Ale když matka v zaměstnání, které mělo být jenom dočasné, strávila půlku věčnosti, stalo se, že jeden z těch poučujících, špatně parkujících řidičů se úplně rozlítil, když uprostřed stížnosti objevil v uniformě dopravní policie ženu. Jedno dalo druhé a ocitli se na obědě v krásné restauraci, kde byl lístek s pokutou přetržen vedví, asi tak při servírování kávy s likérem. A když jedno dalo třetí, požádal špatně parkující řidič matku Pera Perssona o ruku.

Žadatelem byl náhodou islandský bankéř, který se chystal odstěhovat domů do Reykjavíku. Své zamýšlené manželce nasliboval zlato a zelené lesy, pokud odjede s ním. Islandská náruč vítala rovněž synka. Ale uplynulo už tolik času, že blonďatý klučina stihl dospět a mohl o sobě rozhodovat sám. Počítal se zářivější budoucností ve Švédsku a vzhledem k tomu, že nikdo nedokáže porovnat to, co následovalo, s tím, co by se bývalo mohlo stát, nelze určit, nakolik byl tento synův kalkul správný, či špatný.

Per Persson si už v šestnácti letech obstaral zaměstnání při studiu gymnázia, v němž se zrovna moc neangažoval. Matce nikdy do detailů nevyprávěl, o jakou práci se jedná. A měl pro to svoje důvody.

„Kam se chystáš, chlapče?“ mohla by se matka ptát.

„Do práce, mami.“

„Tak pozdě?“

„Jo, většinou se tam jede nepřetržitě.“

„A co že to vlastně děláš?“

„Vždyť už jsem to vykládal tisíckrát. Vypomáhám v… zábavním průmyslu. Setkávání lidí a tak.“

„Jak vypomáháš? A jak se jmenuje…“

„Musím letět, mami. Můžem to probrat pak.“

Per Persson opět proklouzl. Je zřejmé, že nerad prozrazoval podrobnosti, jako že jeho zaměstnavatel balil a prodával příležitostnou lásku ve velkém omšelém žlutém dřevěném domě v Huddinge jižně od Stockholmu. Nebo že zařízení působilo pod názvem Klub Amore. Nebo že chlapcova práce spočívala v zajištění provozu, přičemž také tvořil doprovod a kontroloval. Platilo, že každý jednotlivý návštěvník najde cestu do správného pokoje za správnými milostnými hrátkami za správně vyměřený čas. Chlapec vytvářel rozvrhy, odměřoval čas návštěv, poslouchal za dveřmi (a nechal pracovat představivost). Pokud to vypadalo, že se něco ubírá špatným směrem, strhl poplach.

Asi v tu dobu, kdy matka emigrovala a Per Persson dokončil studia také formálně, rozhodl se jeho zaměstnavatel pro změnu branže. Z klubu Amore se stal penzion Mořský mys. Vůbec nestál někde u moře, tudíž ani na žádném mysu. Ale jak prohlásil majitel hotelu:

„Nějak se ta prdel jmenovat musí.“

Čtrnáct místností. Dvě stě dvacet pět korun za noc. Společná toaleta a sprcha. Čisté povlečení a ručníky jednou týdně, ale pouze pokud se dostatečně opotřebí. Změna činnosti z hnízdečka lásky na hotel třetí cenové nebylo nic, co by si majitel zrovna přál. Vydělával podstatně víc, když měli hosté v posteli společnost. A když se v rozvrhu děvčat objevila mezera, mohl si s některou z nich na chvíli zalézt sám.

Jedinou výhodou penzionu Mořský mys bylo, že to bylo méně nelegální. Bývalý majitel nočního klubu si odkroutil osm měsíců v chládku a řekl si, že to stačilo.

Peru Perssonovi, který prokázal nadání pro logistiku, nabídl práci recepčního a to nebylo zrovna nejhorší (ačkoli o mzdě to neplatilo). Jednalo se o zápis a odhlašování hostů, dohled na to, aby lidi platili, o kontrolu rezervací. Také bylo potřeba být trochu příjemný, ale ne tak, aby to mělo negativní vliv na výsledek.

Šlo o novou činnost pod novým názvem a úkol Pera Perssona byl jiný a nesl s sebou víc zodpovědnosti než dřív. Pobídlo ho to k tomu, aby vyhledal šéfa a pokorně mu navrhl úpravu platu.

„Nahoru, nebo dolů?“ zeptal se šéf.

Per Persson odpověděl, že by upřednostnil zvýšení. Rozhovor se neubíral směrem, který si přál. Teď tu stál a doufal, že si bude smět aspoň ponechat to, co už měl.

A tak se stalo. Šéf však byl natolik velkorysý, že přišel s návrhem:

„Tak se, do prdele, nastěhuj do místnosti za recepcí, ať se vyhneš placení nájmu za byt po mámě.“

Per Persson souhlasil, že to je cesta, jak nějakou tu kačku uškudlit. A jelikož plat dostává načerno, mohl by bokem zkusit i sociální dávky a podporu v nezaměstnanosti.

A tak se stalo, že se Per Persson sžil se svou prací. Bydlel a žil ve své recepci. Uplynul rok, uplynuly dva, uběhlo pět let a chlapci se po všech stránkách nevedlo líp než jeho otci a dědovi. A vinu na tom nesl dědeček. Stařík byl několikanásobný milionář. Teď stála jeho vlastní krev ve třetí generaci za pultem a vítala páchnoucí hotelové hosty se jmény jako Zabiják Anders a jiné nelibosti.

Právě Zabiják Anders byl jedním z těch, kdo v penzionu Mořský mys bydleli dlouhodobě. Vlastně se jmenoval Johan Andersson a celý svůj dospělý život seděl. Se slovíčky a vyjadřováním mu to nikdy nešlo, ale záhy v životě přišel na to, že pravdu lze obhájit, když tomu, kdo odporuje nebo se tváří, jako by to zvažoval, jednu ubalí. A druhou, pokud to bude potřeba.

Tento druh rozhovoru časem vedl k tomu, že se mladý Johan dostal do špatné společnosti. Díky novým známým začal své už tak agresivní argumentační způsoby míchat s alkoholem a pilulkami, a pak už to šlo ráz na ráz. Alkohol a tabletky mu přivodily dvanáct let, už když mu bylo dvacet a nedokázal vysvětlit, jak se jeho sekera ocitla v zádech předního oblastního distributora amfetaminu.

Po osmi letech byl Zabiják Anders zpátky venku a svobodu oslavil s takovou náruživostí, že téměř nestihl vystřízlivět a dostal dalších čtrnáct let k předchozím osmi. Tentokrát se do toho připletla brokovnice. Zblízka. Přímo do obličeje chlapíka, který nastoupil po onom se sekerou v zádech. Výjimečně neveselý pohled pro osoby, které to musely uklízet.

Zabiják Anders u soudu tvrdil, že to nebyl záměr. To se aspoň domníval. Na to, jak se to odehrálo, si moc nepamatoval. Asi jako při dalším úletu, kdy podřízl hrdlo třetího podnikavce s pilulkami, jelikož tento ho nařkl, že má špatnou náladu. Muž s čerstvě prořízlým chřtánem měl v této věci pravdu, nebylo mu to ale k ničemu.

Šestapadesát bylo Zabijáku Andersovi, když se zase dostal na svobodu. Na rozdíl od předchozích propuštění se nejednalo o příležitostný pobyt, ale o něco stálejšího. Tak zněl plán. Jen bylo nutné vyhýbat se alkoholu. A pilulkám. A všemu a všem, co měli s alkoholem a pilulkami něco společného.

U piva takové nebezpečí nehrozilo, to ho těšilo nejvíc. Nebo napůl. Anebo z toho aspoň nešílel.

Penzion Mořský mys vyhledal ve víře, že stále skýtá zážitky jistého druhu a mohl by tak vyrovnat deficit u člověka, který jedno či tři desetiletí seděl. Když se usadilo zoufalství z faktu, že tak tomu již není, rozhodl se raději ubytovat. Někde přece bydlet musí a něco přes dvě stovky za noc není suma, kvůli které by se měl dohadovat, obzvlášť při pomyšlení na to, jak takové dohadování může dopadnout.

Ještě než si poprvé vyzvedl klíč od pokoje, stihl Zabiják Anders vypovědět svůj životní příběh mladému recepčnímu, který mu přišel do cesty. Vyprávění zahrnovalo i dětství, třebaže si zabiják nemyslel, že by bylo relevantní pro to, co následovalo. Raná léta se povětšinou odvíjela tak, že se otec po práci opil, aby ji vydržel, a matka začala dělat totéž, aby to vydržela s otcem. To vedlo k tomu, že táta nevydržel s mámou a prokazoval to tak, že ji v pravidelných odstupech zmlátil, ponejvíc, když synek přihlížel.

Po tomto vyprávění se recepční neodvážil k ničemu jinému, než přivítat Zabijáka Anderse podáním ruky a představením.

„Per Persson,“ řekl.

„Johan Andersson,“ odpověděl zabiják a slíbil, že odteď se bude snažit vraždit co nejmíň.

Načež se recepčního zeptal, jestli by někde na skladě nebyla plzeň. Po sedmnácti letech bez ní člověku snadno vyschne v krku.

Per Persson neměl naprosto v úmyslu zahájit svůj vztah se Zabijákem Andersem tím, že by mu odepřel pivo. Ale při nalévání se otázal, zda se pan Andersson dokáže zdržet tvrdého alkoholu a pilulí.

„Jo, to bude asi nejlepší,“ mínil Johan Andersson. „A hele, říkej mi Zabijáku Andersi, jo? Jako všichni ostatní.“

KAPITOLA 2.

Člověk by se měl radovat z maličkostí. Třeba z toho, že plynuly měsíce a Zabiják Anders nezamordoval ani recepčního, ani nikoho dalšího v nejbližším okolí hotelu. A z toho, že šéf dovolil Peru Perssonovi každou neděli na několik hodin recepci zavřít. Jakmile jen počasí – na rozdíl od většiny ostatních věcí – bylo na straně recepčního, snažil se odtud zmizet. Ne proto, aby si vyhodil z kopýtka, na to nestačily peníze. Zato sedět na lavičce v parku a dumat bylo zatím zadarmo.

Jak tam tak seděl, se čtyřmi chleby se šunkou a láhví malinovky, někdo ho náhle oslovil:

„Jak se daří, synu?“

Před ním stála žena, ne o mnoho starší než on. Vypadala ušmudlaně a odrbaně a na krku jí zářil bílý kolárek, třebaže se špinavým flekem.

Per Persson pro nějaké náboženství nikdy nehoroval, ale kněz je kněz. Pomyslel si, že ta žena si zaslouží stejný respekt jako ti vrazi, feťáci a obyčejná chátra, s nimiž se setkával v práci. Možná dokonce i větší.

„Děkuju za optání,“ odpověděl. „Už bylo i líp. Nebo teda… nebylo, když o tom přemejšlím. Můj život je spíš samá potíž, dalo by se říct.“

Nevadí, že byl tak osobní, honilo se mu hlavou. Nejlepší bude to napravit.

„Přesto bych paní farářku nechtěl zatěžovat tím, jak si stojím se zdravím a náladou. Jen když mám něco k zakousnutí, je to většinou v cajku,“ pronesl a naznačil ukončení rozhovoru tím, že se věnoval otvírání chlebníku.

Jeho signál však farářka nepostřehla. Místo toho nadhodila, že jistě nebude nijak obtěžující více nebo méně posloužit, pokud by to mohlo jeho bytí zpříjemnit. Osobní modlitba je snad to nejmenší?

Modlitba?! Per Persson hloubal nad tím, jaký by to podle té ušmudlané farářky mohlo mít užitek. Věří snad, že začnou z nebe pršet peníze? Nebo chleba a brambory? I když… projednou. Příčilo se mu odmítnout někoho, kdo usiloval pouze o dobro.

„Díky, paní farářko. Jestli si myslíte, že modlitba k nebesům mi může ulehčit život, tak já se bránit nebudu.“

Farářka se usmála a usadila se na lavičku vedle recepčního, který si užíval nedělní volno. A pustila se do práce.

„Bože, pohleď na své dítě… mimochodem, jak se jmenujete?“

„Jmenuju se Per,“ řekl Per Persson a v duchu se podivil, k čemu Bohu tahle informace bude.

„Bože, pohleď na své dítě Pera, pohleď, jak trpí…“

„No, já tak úplně netrpím...“

Farářka se nechala vyvést z míry, podotkla, že může klidně začít znovu a že modlitba nejlépe poslouží, když nebude příliš přerušovaná.

Per Persson se omluvil a slíbil, že ji nechá v klidu pomodlit až do konce.

„Díky,“ farářka znovu spustila. „Bože, pohleď na své dítě, pohleď, jak cítí, že by to mohlo být lepší, přestože úplně netrpí. Pane, dej mu jistotu, nauč ho milovat svět a svět ať miluje jeho. Ó, Ježíši, nes svůj kříž po jeho boku, přijď království tvé a tak dál.“

A tak dál? podivil se Per Persson, ale neodvážil se nic namítnout.

„Bůh ti požehnej, můj synu, silou a mocí a… silou. Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého. Amen.“

Per Persson nevěděl, jak by taková osobní modlitba měla znít, ale to, co právě vyslechl, znělo jako odfláknutá práce. A už to měl na jazyku, když ho farářka předběhla:

„Dvacet korun. Díky.“

Dvacet korun?! Za tohle?

„Mám vám za tu modlitbu zacálovat?“ utrhl se Per Persson.

Farářka přikývla. Modlitbu ze sebe jenom tak nevyklopíte. Vyžaduje soustředění a obětavost, bere sílu – a dokonce i farář musí na zemi z něčeho žít, dokud má pobývat právě tady, a ne v nebi.

To, co se Per Persson právě dozvěděl, neznělo ani obětavě, ani soustředěně a nebyl si ani za mák jistý, že to je nebe, a nikoli něco jiného, co na farářku čeká, až přijde čas.

„Tak deset?“ zkusila to farářka.

Snižuje cenu z mála na skoro nic? Per Persson se na ni podíval pronikavěji a spatřil něco… jiného? Něco… bídného?

A pak se přiklonil k tomu, že jde spíš o smolařku než o podvodnici.

„Nedáte si chleba?“ řekl.

Farářka se rozzářila.

„Děkuju, to by bylo skvělé! Pán ti požehnej!“

Per Persson poznamenal, že z historického hlediska asi tak všechno ukazuje na to, že Pán je zaneprázdněn něčím jiným než žehnat právě jemu. A že modlitba, která se k němu tam nahoru před chvílí donesla, na téhle věci nejspíš nic nezmění.

Vypadalo to, že se farářka hodlá ohradit, ale recepční jí rychle nabídl chlebník se svačinou.

„Tady máte,“ pobídl ji. „Snad vám to jídlo na chvíli zavře klapačku.“

„On pokorné vede cestou práva, on pokorné učí chodit po své cestě. Žalm dvacet pět,“ pravila pastorka s ústy plnými chleba.

„Co jsem povídal?“ pokáral ji Per Persson.

Skutečně působila jako farářka. Zatímco hltala čtyři chleby s šunkou od recepčního, vyprávěla, že měla vlastní sbor ještě do předminulé neděle, kdy ji uprostřed kázání předseda sboru přerušil a vyzval ji, aby opustila kazatelnu, sbalila si saky paky a zmizela.

To Peru Perssonovi připadalo nejhorší. To v nebeských záležitostech neexistuje nic jako ochrana zaměstnanců?

Ano, samozřejmě existuje, ale vypadalo to, že předseda má pro své jednání důvod. A snad celá farnost s ním souhlasila. Mimochodem se to týkalo i samotné farářky. Navíc po ní nejmíň dva členové sboru švihli sbírkou žalmů, když sestupovala z kazatelny.

„Jistě chápeš, že to má delší verzi. Chceš ji slyšet? Můj život nebyla žádná procházka růžovým sadem, to bys měl vědět.“

Per Persson zvažoval. Chce slyšet, kudy se farářka v životě procházela, když ne růžovým sadem, nebo stačí ta dávka utrpení, kterou kolem sebe šíří sám bez její pomoci?

„Nejsem si jistej, jestli by se můj život rozzářil, kdybych poslouchal o ostatních, co žijou v podobný mizérii,“ pronesl. „Ale samotný jádro můžete nastínit, když nebudete moc rozvláčná.“

Samotné jádro? To znamenalo, že se už sedm dní potuluje, od neděle do neděle. Spala v kůlnách a Bůh ví kde všude, jedla to, co se jí podařilo sehnat…

„Jako čtyři chleby se šunkou ze čtyř možnejch,“ poznamenal Per Persson. „Nechcete moje jediný jídlo zapít zbytkem mojí malinovky?“

To farářka neodmítla. A když uhasila žízeň, řekla:

„Abych to vzala zkrátka, nevěřím v Boha. Ani v Ježíše. Táta mě nutil pokračovat v jeho šlépějích – tedy v tátových, ne Ježíšových – když se mu nepoštěstilo zplodit syna, jenom dceru. Třebaže i tátu donutil dědeček. Nebo jestli je oba poslal ďábel, těžko říct. Farářství máme každopádně v rodině.“

Do toho, že je člověk obětí ve stínu otce nebo dědečka, se Per Persson okamžitě vcítil a řekl, že kdyby byly děti zproštěny všeho hnoje, který na ně předchozí generace nakydaly, pak by z toho života možná něco bylo.

Farářka se zdráhala upozornit na to, že předchozí generace jsou nutné pro naši vlastní existenci. Radši se zeptala, co ho přivedlo až… na tuto lavičku.

Chm, tahle lavička… A pochmurná recepce, kde bydlí i pracuje. A dělí se o pivo se Zabijákem Andersem.

„Zabijákem Andersem?“ zopakovala farářka.

„Jo,“ řekl recepční. „Bydlí na sedmičce.“

Per Persson si pomyslel, že by mohl farářce obětovat pár minut, když už se zeptala. Tak vyprávěl o dědečkovi, který rozfofroval miliony. O otci, který to prostě vzdal. O matce, která se dala dohromady s islandským bankéřem a opustila zemi. O tom, jak se v šestnácti letech sám ocitl v nevěstinci. A že teď pracuje jako recepční v hotelu, který z hampejzu vznikl.

„A když mám konečně dvacet minut volno a uvelebím se na lavičku v bezpečný vzdálenosti od všech zlodějů a kriminálníků, který musím zvládat ve službě, tak se objeví farářka, která ani nevěří v Boha. Nejdřív se ze mě snaží vyloudit poslední peníze a pak mi sní jídlo. Tak tady máte můj život, pokud se díky vaší přímluvě ten starej bordel nezmění na Grand Hotel, až se vrátím.“

Ušmudlaná farářka s drobečky kolem úst se zatvářila zahanbeně. Poznamenala, že není pravděpodobné, že by modlitba měla tak bezprostřední účinek, obzvlášť když byla tak odfláknutá a příjemce neexistuje. Teď lituje, že si chtěla nechat zaplatit za špatnou práci, především s ohledem na recepčního velkorysost s těmi chleby.

„Klidně mi o tom hotelu pověz víc,“ vyzvala ho. „Neměl bys tam náhodou volný pokoj… za cenu pro přátele?“

„Cena pro přátele?“ podivil se Per Persson. „Kdy přesně se z nás stali přátelé, z paní farářky a ze mě?“

„No,“ řekla farářka. „Ještě není pozdě.“

KAPITOLA 3.

Farářka dostala pokoj číslo osm, hned vedle Zabijáka Anderse. Ale na rozdíl od vraha, kterého se Per Persson nikdy neodvážil požádat o zaplacení, by měl nový host uhradit jeden týden předem. Za obvyklou cenu.

„Předem? Vždyť to jsou moje poslední peníze!“

„O to důležitější je, aby se někde neztratily. Můžu vám vystřihnout modlitbu, úplně zadarmo, třeba se to spraví,“ řekl recepční.

V tu chvíli vstoupil muž v kožené bundě, slunečních brýlích a se strništěm na bradě. Vypadal jako parodie na gangstera, jímž pravděpodobně byl, a bez pozdravu se zeptal, kde najde Johana Anderssona.

Recepční se narovnal a odpověděl, že kdekdo nemůže jen tak vědět, kdo bydlí a nebydlí v penzionu Mořský mys. Tady se ctí ochrana osobních údajů místních hostů.

„Kápni božskou, nebo ti ufiknu ptáka,“ pronesl muž v kožené bundě. „Kde máš Zabijáka Anderse?“

„Pokoj sedm,“ hlesl Per Persson.

Vyhrožující chlapík zmizel v chodbě. Farářka se za ním zahleděla a zajímalo ji, jestli se neobjevily nějaké potíže. Myslí si recepční, že by ze své pozice farářky mohla něco udělat?

Per Persson si nemyslel nic, ale to nestihl prozradit dřív, než se kožená bunda zase nevrátila.

„Zabiják je rozvalenej na kanapi. Já vím, jakej dokáže bejt, takže je v tuhle chvíli nejlepší nechat ho ležet. Postarej se o tuhle obálku a dej mu ji, až se probere. Pozdravuj ho od Hraběte.“

„To je všechno?“ zeptal se Per Persson.

„Jo. Ne. Řekni mu, že je v tý obálce pět táců, ne deset, protože práci odved jen z poloviny.“

Kožená bunda odešla. Pět tisíc? Pět a zjevně to mělo být deset. A teď je na recepčním, aby nedoplatek vysvětlil možná nejnebezpečnějšímu člověku ve Švédsku. Pokud to nepředá farářce, která právě nabídla své služby.

„Zabiják Anders,“ řekla. „Takže vážně existuje, to jsi nevykládal jen tak?“

„Zbloudilá duše,“ poznamenal recepční. „Hodně zbloudilá, vlastně.“

K jeho údivu se farářka zajímala, jestli je ta hodně zbloudilá duše zbloudilá natolik, že by z morálního hlediska unesla, kdyby si od ní jedna farářka a jeden recepční vypůjčili tisícovku, aby se v nějakém příjemném podniku v okolí dosyta najedli.

Per Persson se otázal, co je to za farářku, když dokáže přijít s takovým návrhem, přesto uznal, že ta myšlenka je lákavá. Existuje ovšem jeden důvod pro to, že se Zabijáku Andersovi říká tak, jak se mu říká. Nebo tři, pokud si recepční dobře pamatuje: jedna sekyra v zádech, jedna rána z brokovnice v obličeji a jedno proříznuté hrdlo.

Z otázky, zda je vhodné si potají vypůjčit peníze od vraha, sešlo, jelikož se zmíněný vrah probudil a s rozcuchanými vlasy se k nim šoural chodbou.

„Mám žízeň,“ oznámil. „Dneska mi maj přijít prachy, ale zatím nedorazily a nemám si za co koupit pivo. Nebo jídlo. Můžu si z tvojí kasy vypůjčit dvě kila?“

Byla to otázka, a přesto ne. Zabiják Anders rovnou počítal se dvěma stokorunovými bankovkami.

Ale teď o půl kroku předstoupila farářka.

„Dobrý den,“ pozdravila. „Jmenuju se Johanna Kjellanderová a jsem bývalá vikářka, nyní už hlavně jenom farářka.“

„Faráři jsou banda sraček,“ utrousil Zabiják Anders a nevěnoval jí jediný pohled.

Konverzace prostě nepatřila k jeho silným stránkám. Znovu se obrátil na recepčního.

„Tak dostanu nějaký prachy, nebo ne?“

„S tím, že to je jenom to, co jste říkal, bych nesouhlasila,“ pokračovala Johanna Kjellanderová. „Samozřejmě se i v našem okruhu najde tu a tam někdo, kdo zakolísá, bohužel patřím mezi ně. O některých věcech bych si s panem… Zabijákem Andersem ráda popovídala. Možná při jiné příležitosti? Teď jde spíš o obálku s pěti tisíci korunami, kterou na recepci právě přinesl nějaký Hrabě.“

„Pět táců?“ zopakoval Zabiják Anders. „Mělo to bejt deset! Cos provedla se zbytkem, ty černoprdelnická svině?!“

Vrahoun, který se právě vzbudil, a tížila ho kocovina, se zamračil na Johannu Kjellanderovou. Per Persson, který si nepřál vraždu farářky ve své recepci, rychle a nervózně dodal vzkaz od Hraběte, že pět tisíc je jenom částečná platba, jelikož práce byla odvedená jenom z poloviny. Recepční a farářka po jeho boku jsou nevinní poslíčci a doufá, že to Zabiják Anders chápe…

Ale Johanna Kjellanderová se opět chopila slova. To s tou „černoprdelnickou sviní“ se jí dotklo.

„Styďte se!“ vyhrkla tak rázně, že to Zabiják Anders málem udělal.

Pokračovala, že by snad mohl chápat, že by ji či recepčního ani nenapadlo připravit ho o peníze.

„Na druhou stranu na tom nejsme nejlíp, to nejsme. A když už se na to stočil hovor, tak bych se zeptala, jestli by Zabiják Anders nechtěl zapůjčit jednu z těch pěti tisícovek na pár dní. Nebo spíš na týden…“

To Pera Perssona ochromilo. Nejdřív chtěla farářka sebrat Zabijáku Andersovi peníze z obálky bez jeho vědomí. Potom ho skoro přiměla, aby se zapýřil hanbou, když ji právě z toho obvinil. A teď se s vrahounem pustila do vyjednávání půjčky. To nemá vůbec žádný pud sebezáchovy? Nechápe, že vystavuje sebe i recepčního nebezpečí života? Zatracená osoba! Bude ji muset trochu pošťouchnout, než ho vrahoun předběhne s něčím trvalejším.

Ale ze všeho nejdřív se musí pokusit napravit, co ztropila. Zabiják Anders se posadil na židli, možná ho zmátlo, že farářka, která mu v jeho představách nejspíš ukradla peníze, právě požádala, jestli si nemůže půjčit to, o co ho obrat nestihla.

„Chápu to tak, že se, Zabijáku Andersi, cítíte být podveden o pět tisíc korun, je to tak?“ řekl Per Persson a snažil se, aby to znělo úředně.

Zabiják Anders přikývl.

„Pak musím zopakovat a podtrhnout, že jsem to nebyl ani já, ani možná nejpodivnější farářka ve Švédsku, kdo ty peníze vzal. Ale pokud bych mohl něco – cokoli – učinit, abych situaci Zabijáka Anderse ulehčil, neváhejte mi to říct!“

„Pokud bych mohl něco učinit…“, to kdokoli ve službách rád říká, ale ne nutně to tak myslí. O to horší je, že Zabiják Anders vzal recepčního za slovo:

„Jo, díky,“ pronesl unaveným hlasem. „Dostaňte sem mejch zmizelejch pět táců, buďte tak hodný. A pak vám nebudu muset rozbít hubu.“

Per Persson vůbec netoužil po tom, aby hledal Hraběte, který hrozil tím, že provede něco velmi nemilého s jednou z Perových nejmilovanějších tělesných partií. Už jenom další setkání s tím člověkem by bylo dost mizerné. A navíc od něj požadovat peníze…

Recepční už propadl hlubokým chmurám, když zaslechl farářku:

„Samozřejmě!“

„Samozřejmě?“ zopakoval recepční vyděšeně.

„Skvělý!“ shledal Zabiják Anders, který právě vyslechl dvě „samozřejmě“ za sebou.

„No, to je jasné, že potřebujete pomoc, Zabijáku Andersi,“ pokračovala farářka. „My tady v penzionu Mořský mys jsme kdykoli k službám. Za rozumnou odměnu jsme připraveni jakkoli ulehčovat život jak vrahům, tak vyvrhelům. Pán takhle lidi nerozlišuje. Nebo možná rozlišuje, ale držme se věci: můžeme pro začátek vědět, o jakou práci se jednalo, a jak může být považována za odvedenou jenom z poloviny?“

V tu chvíli Per Persson zatoužil být někde jinde. Právě slyšel farářku pronést „my tady v penzionu Mořský mys“. Ještě nebyla ani ubytovaná, dokonce ani nezaplatila, to jí ale nebránilo, aby jménem penzionu zahájila ekonomické vyjednávání s vrahem.

Recepční se rozhodl, že nového hosta upřímně nebude mít rád. Jinak ho nenapadlo nic lepšího, než stát na místě u zdi vedle lednice a tvářit se co nejvíc nezajímavě. Toho, kdo nevyvolává žádné pocity, není potřeba zabít, přesvědčoval se.

Taky Zabiják Anders byl jaksi popletený. Farářka toho napovídala tolik za tak krátkou dobu, že to nestihl dokonale sledovat (plus to, že šlo o farářku, což samo o sobě stačilo).

Vypadalo to, že navrhuje nějakou spolupráci. To obvykle končí bídně, ale poslechnout si to může vždycky. Není potřeba v každé situaci lidi mlátit, naopak je nápadně často lepší tenhle úsek nechat až na konec.

A tak se stalo, že Zabiják Anders vyložil, o co se v práci, kterou odvedl, jednalo. Nikoho o život nepřipravil, jestli si to mysleli.

„Ne, vražda se těžko páchá jenom z poloviny,“ poznamenala farářka.

Zabiják Anders prozradil, že se rozhodl skoncovat se zabíjením, jelikož cena za to, kdyby se to přihodilo ještě jednou, byla příliš vysoká. Na svobodu by se nedostal dřív než v osmdesáti.

Nicméně věc se měla tak, že skoro ani nestihl vylézt z báně a najít si bydlení, když se ze všech stran začaly sbíhat různé návrhy. Většina z nich od lidí, kteří za značnou odměnu toužili po odklizení nepřátel a známých, tedy po vraždě, a tedy po tom, čemu se Zabiják Anders už nevěnoval. Nebo čemu se vlastně nevěnoval nikdy. Jenom se to tak nějak semlelo.

Kromě rozličných návrhů na nájemné vraždy se tu a tam objevily úkoly rozumnějšího rázu, jako ten poslední. Šlo o zlámání obou rukou muži, který si od Zabijákova zadavatele a kamaráda z minulosti, Hraběte, koupil auto, odjel s ním a kupní cenu pak večer prohrál v black jacku, místo aby ji uhradil.

Farářka nevěděla, co to je black jack, nejednalo se o nic, čemu by se oba její předchozí sbory věnovaly ve chvílích odpočinku po mši. Nicméně se u nich tradičně hrávalo mikádo, to byla celkem zábava, tu a tam. Farářku spíš zajímalo, jak ta koupě onoho vozu vlastně proběhla.

„On tím autem odjel bez placení?“

Zabiják Anders vysvětloval, jak to chodí se zákony ve stockholmských méně zákonných kruzích. Dotyčný případ se týkal devět let starého saabu, jenže princip byl totožný: jeden nebo několik dní dluhu u Hraběte nepředstavovaly nikdy žádný problém. Potíže vznikly, až když peníze neležely na stole po uplynutí dlužní lhůty. A pak se jednalo v první řadě o potíže dlužníka, nikoli poskytovatele.

„Jako zlomená ruka?“

„Jo, nebo dvě, jak jsem řek. Kdyby to auto bylo novější, tak by se objednávka vztahovala nejspíš i na žebra a ksicht.“

„Dvě zlomené ruce, z nichž vyšla jedna. To jste špatně počítal, nebo co se stalo?“

„Šloh jsem kolo a odjel k tomu chmatákovi domů s baseballovou pálkou v nosiči. Když jsem ho zastih, držel na ruce novorozenou holčičku a prosil o slitovaní, nebo jak se to říká. Protože jsem v jádru dobrák, to vždycky povídala máma, zlomil jsem mu radši tu druhou ruku na dvou místech. A nejdřív jsem ho nechal holčičku odložit, aby se neuhodila, kdyby se složil, až budu odvádět svoji práci. A on se fakt složil. Ohánět se baseballkou mi jde dobře. I když… jak o tom teď přemejšlím, moh jsem mu obě ruce zlámat, když ležel na zemi a naříkal. Zjistil jsem, že nepřemejšlím vždycky tak rychle, jak bych si přál. A jakmile se do toho přimíchaj chlast a prášky, tak nepřemejšlím už vůbec. Jestli si vzpomínám.“

Farářka se chytila jednoho detailu ve vyprávění:

„Vážně to řekla, vaše matka? Že jste v jádru dobrák?“

Pera Perssona zaujalo totéž, ale držel se strategie co nejlíp splynout se zdí recepce za co největšího ticha.

„Jo, říkala,“ přitakal Zabiják Anders. „Ale to bylo dřív, než jsem jí vymlátil všechny zuby potom, co se táta uchlastal. Pak už toho moc nenapovídala, nebo aspoň nic, co by se dalo pochopit. Blbá ženská. Do prdele…“

Farářka měla několik návrhů na řešení rodinných roztržek bez toho, abychom si vzájemně vymlátili zuby, ale všechno má svůj čas. Teď chtěla raději shrnout informace od Zabijáka Anderse, aby zjistila, zda to celé správně pochopila:

Jeho poslední zadavatel žádal padesátiprocentní slevu, jelikož Zabiják Anders zlomil jednu ruku dvakrát místo dvou rukou pokaždé jednou?

Zabiják Anders přikývl. Teda pokud farářka těmi padesáti procenty myslela půlku ceny.

Ano, myslela. A dodala, že ten Hrabě je nejspíš v rozverné náladě. Jenže: farářka a recepční jsou připraveni pomoct.

Protože recepční nedokázal odmítnout, mohla farářka pokračovat:

„Za dvacetiprocentní provizi dotyčného Hraběte vyhledáme, abychom ho přivedli na jiné myšlenky. Ale to je to nejmenší. Naše spolupráce bude zajímavá až ve fázi dvě!“

Zabiják Anders se snažil vstřebat, co farářka právě přednesla. Bylo to hodně slov a nějaký divný podíl v procentech. Ale než se dostal k tomu, co by mohla být „fáze dvě“, stihla to farářka.

Druhá fáze znamená, že se drobná činnost Zabijáka Anderse pod vedením farářky a recepčního rozvine. Diskrétní píár, aby se rozšířil okruh zákazníků, ceník, aby neztráceli čas s těmi, kdo stejně nebudou moct zaplatit, a jasná etická pravidla.

Farářka postřehla, že recepční ve tváři zbělal jako lednice u zdi, k níž se tiskl, a Zabiják Anders se vytočil. Rozhodla se zachovat tak, aby se prvnímu znovu dostalo kyslíku a druhý nezačal mlátit, místo aby pochopil.

„Mimochodem, musím vás, Zabijáku Andersi, pochválit za vaše dobré srdce,“ řekla. „Vždyť to miminko vyvázlo bez škrábnutí! Děti patří do nebe, o tom máme svědectví už v Matoušově evangeliu, v  kapitole devatenácté.“

„Patří? Máme?“ hlesl Zabiják Anders a zapomněl, že se o půlvteřinu dřív rozhodl, že zbije aspoň tamtoho, co nic neříká.

Farářka zbožně přikývla a zdržela se informace o tom, že o pouhých pár řádek níž ve stejném evangeliu se píše, že člověk nemá zabíjet, že má milovat bližního svého jako sebe samého a – s ohledem na ty vyražené zuby – že má ctít svou matku, jakož i otce.

Počínající hněv se z tváře Zabijáka Anderse vytratil. Postřehl to Per Persson, který definitivně začal věřit v život po životě (jinak řečeno: že on i farářka přežijí aktuální rozhovor s hostem z pokoje číslo sedm). Recepční nejen že začal opět dýchat, dokonce se mu vrátila řeč a k celku přispěl tím, že se mu nějak podařilo Zabijáku Andersovi objasnit, co je dvacet procent z něčeho. Zabiják se omluvil, prý se z něj časem stal mistr v počítání let strávených v lochu, ale o procentech toho nevěděl o moc víc, než že jich je okolo čtyřiceti v kořalce a někdy ještě víc v tom, co se produkuje v různých sklepích bez kontroly. V některém z předchozích policejních vyšetřování se ukázalo, že tabletky splachoval osmatřicetiprocentním alkoholem z obchodu a sedmdesátiprocentní domácí pálenkou. Teď už se na policejní vyšetřování nedá vždycky spolehnout, ale jestli měli tehdy pravdu, pak není divu, že to vzalo takový konec – se sto osmi procenty alkoholu v krvi a pilulkami navrch.

Inspirována dobrou náladou, která se postupně ustalovala, slíbila farářka, že obrat z činnosti Zabijáka Anderse se záhy zdvojnásobí – minimálně! – když ona a recepční dostanou volnou ruku, aby mohli působit jako jeho zástupci.

Zároveň důvtipný Per Persson vyndal z lednice na recepci dvě piva. Zabiják Anders do sebe vyklopil první, načal druhé a rozhodl se, že už pochopil dostatek z toho, co mu vysvětlovali.

„Hergot, to si plácneme!“

A pak vrahoun několika ráznými loky vyprázdnil i druhé pivo, odříhl si, omluvil se za to a vytáhl z oněch pěti tisícovek dvě se slovy: „Bylo to dvacet procent, že jo?“

Tři zbývající strčil do náprsní kapsy košile, oznámil, že je čas na snídani spojenou s obědem v lokálu za rohem a že tudíž nemá čas na další obchodní debaty.

„Hodně štěstí u Hraběte!“ řekl ve dveřích a zmizel.

KAPITOLA 4.

Chlápka, jemuž říkali Hrabě, nebylo možné najít v žádné šlechtické ročence. Faktem je, že ho nebylo možné najít nikde. Měl bezmála sedm set tisíc korun nesplaceného dluhu u finančního úřadu, ale ať se to úřad snažil v dopisech zasílaných na poslední udanou adresu v ulici Mabini Street ve filipínském hlavním městě Manille zdůraznit sebevíc, nikdy mu žádné peníze nepřišly. Ani nic dalšího. Finanční úřad totiž nemohl vědět, že adresa byla zvolená náhodně, že oznámení dostával jeden místní prodejce ryb, který je po otevření používal k balení tygřích krevet a chobotnic. To se dělo, zatímco Hrabě pobýval u své přítelkyně ve Stockholmu. Jí se říkalo Hraběnka a jednalo se o vysoce postavenou dealerku všemožných narkotik. Jejím jménem řídil Hrabě pět firem prodávajících ojetiny na jižních předměstích hlavního města.

Pohyboval se v tom už od analogových časů, kdy bylo možné rozšroubovat a sestavit auto pomocí francouzáku spíš než díky vysokoškolskému diplomu z výpočetní techniky.

Přechod do digitální éry ale zvládl líp než mnozí další, takže jediná firmička se rozrostla na dalších pět během pár let. S tím se svezl rozpor mezi Hrabětem na jedné straně a finančním úřadem na straně druhé – a to jak k radosti, tak i k jisté podrážděnosti jednoho pilného prodejce ryb na opačné straně zeměkoule.

Hrabě patřil k těm, kdo změny vnímají spíš jako příležitosti než hrozbu. V Evropě i ve zbytku světa se montují auta, která můžete koupit za milion, ale ukrást jenom za padesát dolarů s pomocí elektroniky a pětibodového návodu z internetu. Hrabě se dlouho specializoval na lokalizaci BMW X5 registrovaných ve Švédsku, pak nechal parťáka z Gdaňsku vyslat dva chlapíky, aby je vyzvedli, dostali do Polska, dodali jim novou historii a ponechali Hraběti, aby je opět přivezl.

Tohle časem hodilo čtvrt milionu korun netto za auto. Ale pak se v BMW probudili a do každého nového a lépe vybaveného exempláře nechali namontovat sledovací zařízení. Beze smyslu pro fair play to zlodějům aut ani neohlásili předem. Najednou stáli ve skladišti v Ängelholmu policisté a odváželi jak auta, tak Poláky.

Jenže Hrabě vyvázl. Nejen proto, že měl bydliště u jistého prodejce ryb v Manile, ale i díky tomu, že zadržení Poláci měli svůj život příliš rádi na to, aby si pustili pusu na špacír.

Mimochodem, Hrabě svou přezdívku získal o mnoho let dřív za elegantní způsob, jakým vyhrožoval zákazníkům, když se nechovali, jak měli. Volil formulace jako: „Skutečně bych ocenil, kdybyste se mnou, pane Hanssone, urovnal své finanční záležitosti do čtyřiadvaceti hodin, abych vám mohl slíbit, že vás nerozřežu na cucky.“ Hansson, nebo jak se zákazník zrovna jmenoval, vždycky upřednostnil placení. Nikdo nechtěl skončit rozřezaný na cucky, bez ohledu na jejich počet. Už dva by byly dost zlé…

Časem vyvinul Hrabě (s Hraběnčinou pomocí) vulgárnější přístup. To byl ten, s nímž měl tu čest recepční, ale jméno Hraběti už zůstalo.

Per Persson a Johanna Kjellanderová se vydali za jmenovaným Hrabětem, aby od něj vymohli pět tisíc korun pro Zabijáka Anderse. Když se jim to podaří, získají ve vrahovi na sedmičce možný zdroj příjmů. Když nepodaří… Ne, to se nesmí stát!

Návrh farářky, jak by s Hrabětem měli jednat, zněl: tvrdostí proti tvrdosti. Pokora v těchto kruzích nefunguje, mínila Johanna Kjellanderová.

Per Persson protestoval a zase protestoval. Byl to recepční s jistými vlohami pro tabulky a grafy, žádný násilník. Kdyby se v něco takového měl přese všechno proměnit, rozhodně nechce začít tréninkem na jednom z čelních představitelů tohoto odvětví na území hlavního města. Mimochodem, jaké zkušenosti má vlastně farářka s těmi kruhy, o nichž hovoří? Jak si může být jistá, že jedno či dvě objetí nezahrají na tu správnou strunu?

Objetí? To si snad dokáže spočítat i dítě, že se nikam nedostanou, jestli Hraběte vyhledají a omluví se za to, že existují.

„Kázání nech na mě a bude to dobré,“ řekla farářka, jakmile dorazili k hraběcí kanceláři, vždy otevřené i v neděli. „A nikoho během té doby neobjímej!“

Pera Perssona napadlo, že z téhle dvojice je to jedině on, kdo vlastní pohlavní úd, který lze uříznout, ale před farářčiným naladěním rezignoval. Chovala se, jako by měla po boku Ježíše, nikoli recepčního. A taky chtěl vědět, co přesně mínila tou tvrdostí proti tvrdosti, ale na otázky už bylo pozdě.

Když se rozdrnčel zvonek, vzhlédl Hrabě od psacího stolu. Vstoupily dvě osoby, které se mu zdály povědomé, ale nedokázal je okamžitě zařadit. Rozhodně nebyly z finančního úřadu, jak poznal podle límečku jedné z nich.

„Dobrý den ještě jednou, pane Hrabě, jmenuju se Johanna Kjellanderová, jsem farářkou Švédské církve, ještě nedávno navíc vikářkou farnosti, kterou z tohoto rozhovoru můžeme vynechat. Muž po mém boku je můj dlouholetý přítel a kolega…“

V tu chvíli si Johanna Kjellanderová uvědomila, že neví, jak se recepční jmenuje. Byl k ní milý na té lavičce v parku, trošku uštěpačný při jednání o ceně pokoje, poněkud anonymní při ukecávání Zabijáka Anderse, ale přesto měl dost odvahy, aby s ní šel vymámit chybějících pět tisíc z rukou onoho Hraběte, před nímž teď stojí. Nejspíš jí své jméno řekl, když se z něj snažila dostat dvacet korun za přímluvu, to se ovšem seběhlo tak rychle…

„Můj dlouholetý přítel a kolega… který se samozřejmě také nějak jmenuje, to se tak nějak týká nás všech…“

„Per Persson,“ řekl Per Persson.

„Jak říkám,“ pokračovala Johanna Kjellanderová, „přicházíme jako zástupci…“

„Nejste to vy, kdo ode mě před pár hodinama dostal pět táců v obálce v penzionu Mořský mys?“

Hrabě si byl jistý. Taková přehršel farářek se špinavými límečky v oblasti jižního Stockholmu nefigurovala. Aspoň ne zároveň v jednu chvíli.

„Přesně tak,“ přitakala farářka. „Bylo to jenom pět tisíc. Pět chybí. Náš zadavatel, Johan Andersson, nás požádal, abychom je sem přišli vyzvednout. Vzkazuje, že by bylo lepší pro všechny, aby se jeho přání vyplnilo. Protože druhá možnost je, říkal pan Andersson, že Hrabě přijde nepříjemným způsobem o život, přičemž samotného pana Anderssona by následně zavřeli na dalších dvacet let k těm, která už nasbíral z podobných důvodů. Aneb jak stojí v Písmu: Tak spravedlnost vede k životu, kdežto kdo se žene za zlem, spěje k smrti. Kniha Přísloví, kapitola jedenáctá, verš devatenáctý.“

Hrabě přemýšlel. Přijít sem vyhrožovat? Měl by té farářce přitáhnout límeček a utnout přívod kyslíku. Na druhou stranu: to by podle toho, co farářka vykládala, z užitečného hlupáka Zabijáka Anderse udělalo obyčejného hlupáka. Hrabě by musel vrahouna připravit o život dřív, než vrahoun připraví o život jeho, a to by pak znamenalo, že by Hraběte nejoblíbenější lamač nohou už nebyl k mání. Co se o této věci píše v Bibli, ho nemohlo zajímat míň.

„Hmmm,“ vyjádřil se.

Farářka udržovala rozhovor; nechtěla, aby se zbytečně zadrhl. Proto vysvětlovala, jak Zabiják Anders uvažoval, když zlomil jednu ruku dvakrát a druhou nechal v provozuschopném stavu. Jednal tak podle etických pravidel, která stanovil společně se svými agenty, tedy s ní a přítelem Perem Janssonem po jejím boku.

„Perem Perssonem,“ řekl Per Persson.

Tato pravidla vylučovala, aby došlo k újmě dítěte během výkonu práce, a právě to by se bývalo stalo, kdyby Zabiják Anders v  náhle vzniklé situaci nereagoval tak důvtipně. Aneb jak káže Pán dle Druhé knihy kronik, kapitoly dvacáté páté, verše čtvrtého: „Otcové nezemřou za syny a synové nezemřou za otce, nýbrž každý zemře za svůj hřích.“

Hrabě prohlásil, že farářka umí výborně mlátit hubou. Jenže je tu ještě podstatný problém, a sice že zamýšlená oběť se teď projíždí někde po okolí v auťáku, který do prdele ani nezaplatila, s jednou haksnou v sádře, ale ne s oběma.

„To je zapeklitý rébus, který jsme důkladně promysleli,“ poznamenala farářka k problému, který jí byl právě předložen.

„A?“ otázal se Hrabě.

„No, navrhujeme toto,“ pronesla ve stejnou chvíli, kdy dospěla k rozřešení. „Vy vyplatíte Zabijáku Andersovi oněch pět tisíc, které mu dlužíte z poslední zakázky. Za nějaký čas, jak víme s ohledem na odvětví, v němž jste činný, jeho služby budete opět potřebovat. Pokud ve vedení firmy shledáme dotyčnou zakázku jako výhodnou, což patrně shledáme, provedeme ji podle platného ceníku, přičemž se vrátíme k objektu A, postaráme se, aby se v okolí nevyskytovala žádná mimina, a ruce mu zlámeme znovu. Zčásti tu, která akorát sroste, zčásti tu, která tak nešťastně vyvázla při předchozím pokusu. A to bez navýšení výloh!“

Vyjednávání s farářkou a… s tím druhým… o těchto záležitostech bylo zvláštní, ale Hrabě to, co slyšel, dokázal přijmout. Zaplatil pět tisíc, podal farářce a tomu druhému ruku a slíbil, že se znovu objeví, až nastane čas poučit kohokoli o čemkoli.

„A taky bych se měl asi Peru Janssonovi omluvit za to s tím ptákem,“ rozloučil se.

„Jako by se stalo,“ řekl Per Persson.

„Zlomenina za zlomeninu…,“ vyhrkla farářka v zápalu, ale zarazila se dřív, než došla k oku za oko a zubu za zub, vše podle Třetí Mojžíšovy, kapitoly dvacáté čtvrté.

„Cože?“ zeptal se Hrabě, který vytušil, že mu bylo právě vyhrožováno, a vyhrožovat Hraběti dvakrát během několika minut bylo minimálně kousek přes čáru.

„Nic,“ řekl Per Persson chvatně a chytil farářku za rámě. „To se jenom moje malá Johanna na odchodu ztratila v Bibli. Teda, to je horko… Tak pojď, holka, dveře jsou tady.“

KAPITOLA 5.

Cestou od Hraběte kráčeli farářka a recepční mlčky. Každý sbíral své myšlenky.

Recepční tušil, že se blíží neštěstí. A peníze. A další neštěstí. A peníze.

Na to neštěstí byl zvyklý. Víc tohoto zboží snad ani nepostřehne. Jenže peníze ve větším množství vídal jenom ve zlých snech o dědečkovi. Přesto se musel farářky zeptat… Mlátit lidi na objednávku?

Johanna Kjellanderová vypadala, jako by hledala vhodnou odpověď, ale nenašla lepší než tuhle: každému muži, jenž se bojí Hospodina, Hospodin ukáže, kterou cestu si má zvolit.

„Žalm dvacet pět,“ dodala nepřesvědčivě.

Recepční poznamenal, že v životě už pár blbostí slyšel, a navrhl jí, aby začala používat hlavu místo neustálého omílání nabiflovaných výňatků z Bible. Obzvlášť proto, že ten, kdo se je takhle naučil, nevěří ani v Boha, ani v Bibli. Navíc poslední dva citáty podle Pera Perssona vůbec neštimovaly tak, jak měly. Chtěla tím posledním říct, že ona a on jsou vyslaní Bohem, aby lidi s pochybnou morálkou nasměrovali na správnou cestu? Proč si v tom případě Hospodin vybral farářku, která v něj nevěří, aby tuhle práci vykonala? Společně s recepčním, jehož nikdy ani nenapadlo otevřít Bibli.

Farářka mírně vyvedená z míry opáčila, že navigace životem není tak jednoduchá. Od narození do předchozího týdne ji drželi v rodinné tradici. Teď se ocitla v nové roli, v administrativním vedení jednoho nájemného násilníka, ovšem jestli se jedná o správný způsob, jak se pomstít Bohu, který neexistuje, na to nedokáže odpovědět. Musí to zkusit a možná to hodí korunu nebo dvě během zkušební doby. V této souvislosti by neměla opomenout poděkovat Peru Janssonovi nebo Perssonovi za vhodný zásah, když její biblický autopilot před Hrabětem vypustil to s tou zlomeninou za zlomeninu v tu nejméně vhodnou chvíli.

„To nic,“ řekl recepční, nikoli bez pocitu pýchy.

Zbytek nekomentoval. Ale zřejmě měli farářka s recepčním něco společného.

Dorazili zpátky do hotelu. Per Persson jí předal klíč od pokoje číslo osm a sdělil, že cenu pokoje můžou probrat někdy jindy. Za jedinou neděli toho bylo už moc, rád by si udělal volno trochu dřív.

Farářka poděkovala tak všedně, jak jen dokázala.

„Dík,“ řekla. „Děkuju za dnešek. Uvidíme se zítra, předpokládám. Dobrou noc, Pere. Dobrou noc.“

*

Večer toho dne, kdy nejdřív potkal farářku, potom Hraběte a následně se z něj stal konzultant vraha, kterého už znal velmi dobře, ležel Per Persson na matraci v místnosti za recepcí a civěl do stropu.

Zlomená ruka tu a tam asi neznamená celý svět, hlavně pokud se jedná o lidi, kteří si nic jiného nezaslouží, a taky to obohatí jak vykonavatele, tak jeho vedení.

Farářka patřila k tomu nejpodivnějšímu, na co v životě natrefil. To mohl recepční potvrdit, přestože za léta strávená v penzionu Mořský mys – v hotelu Bohem zapomenutém – potkal hodně podivného.

Ale farářka hnala věci kupředu a dělala to ekonomicky smysluplným způsobem (třebaže tu modlitbu na lavičce v parku mohla připravit trochu líp; tam přišla o dvacet korun).

„Myslím, že s tebou chvíli potáhnu za jeden provaz, Johanno Kjellanderová,“ pověděl Per Persson sám sobě. „Jo, to si myslím. Smrdíš prachama. A prachy smrděj pěkně.“

Zhasl lampičku bez stínítka u matrace a do několika minut usnul.

A spal dobře jako už dlouho ne.

KAPITOLA 6.

Ve firmě zabývající se násilím se toho musí obstarat víc, než by se mohlo zdát. Ekonomické dělení znamenalo osmdesát procent pro Zabijáka Anderse a o dvacet se museli podělit recepční s farářkou. Počítat ale museli i s pořizovacími náklady. Zabiják Anders například potřeboval nový pracovní oděv, když na tom stávajícím zůstávala i po veškerém čištění krev. To bylo bez diskuse.

Zabiják namítal, že i o výlohy za pivo, které požívá před každým úkolem, by se také měli podělit všichni partneři. Mínil, že lidi nejde zmlátit na hromádku za střízliva.

Recepční a farářka odpovídali, že při troše tréninku je jistě možné tlouct lidi i za střízliva, akorát že to Zabiják Anders nikdy nezkusil. Raději zastávali názor, aby spíš snižoval konzumaci, když ho týž den čekala rvačka.

Vyjednávání o pivu Zabiják Anders prohrál. Naopak se mu skupinu podařilo získat pro to, že není rozumné, aby do práce jezdil veřejnou dopravou či usedal na ukradený bicykl a vozil baseballovou pálku na nosiči. Jednomyslně se shodli, že náklady za taxislužby bude hradit firma. Recepční vyjednal pevnou cenu u Taxiho Torstena, bývalého častého návštěvníka klubu Amore. Holky mu říkaly Taxi Troska, díky tomu si na něj recepční vůbec vzpomněl. Per Persson bývalého konzumenta sexu vyhledal a přešel rovnou k věci:

„Kolik bys chtěl, kdybys měl dělat soukromýho šoféra po celým Stockholmu jednu nebo několik hodin jedno nebo několik odpolední za tejden?“

„Šest tisíc korun pokaždý,“ řekl Taxi Torsten.

„Dostaneš devět stovek.“

„Beru!“

„A budeš držet hubu o tom, co uvidíš a uslyšíš.“

„Říkal jsem, že beru.“

Společenstvo postupovalo dál, kontrolní porady probíhaly každé pondělí. Původní ceník upravovali průběžně na základě výpovědí Zabijáka Anderse o tom, jak obtížné bylo různé druhy zakázek vykonat. Cena závisela rovněž na tom, jaké se naskytly kombinace. Třeba zlomenina pravé nohy stála patnáct tisíc korun, stejně jako zlomenina levé ruky. Nicméně kombinace pravá noha – levá ruka nepřišla na třicet tisíc, nýbrž na čtyřicet. To po barvitém líčení Zabijáka Anderse, jak se dotyčný s pravou nohou čerstvě zlomenou baseballovou pálkou svíjel na zemi, takže bylo zatraceně těžké se následně dostat k jeho levé ruce. Především pro předmětného pachatele, který měl už od počátku svízel s rozlišením pravé a levé (stejně jako dobrého a špatného).

Pečlivě připravili také etická pravidla. První a nejdůležitější znělo, že k újmě nikdy nesmí přijít děti, ať už přímo, či nepřímo tak, že by přihlížely, jak máma nebo (většinou) táta dostávají nakládačku.

Druhé pravidlo bylo, že způsobené škody by se měly pokud možno časem zhojit, tedy ten, kdo pykal za svůj čin, by se neměl zbytkem života probelhat. Což obnášelo velkou opatrnost například při lámání kolenních kloubů, protože ty se těžko až nemožně spravují. Naopak uříznutý prst by prošel. I dva. Na jedné ruce. Ne víc.

Nejčastější byly prosté zlomeniny nohou a rukou za pomoci baseballové pálky. Někdy si ale zákazník přál, aby bylo v obličeji patrné, kdo se neumí chovat, a pak mohlo pěstmi a boxerem dojít k několika zásahům do brady, nosu a lícních kostí, klidně včetně monoklu a natrženého obočí (k tomu poslednímu mimochodem docházelo často spontánně).

Per Persson a Johanna Kjellanderová se vzájemně utvrzovali v tom, aby zákazník vyžadující zásah jejich agentury k němu měl pádný důvod. Každý objednavatel musel svou záležitost řádně obhájit. Jediný, koho doposud odmítli, byl nedávno propuštěný narkoman závislý na heroinu, který si při psychodynamické terapii v léčebně uvědomil, že vším je vinna jeho nyní dvaadevadesátiletá učitelka z mateřské školy. Zabiják Anders věřil, že by na tom mohlo něco být, ale Per Persson a Johanna Kjellanderová usoudili, že důkazy jsou velmi chabé.

Heroinista se bezmocně odšoural. Stařenka ke všemu o dva dny později zemřela na zápal plic a učinila tak přítrž všem možnostem pomsty.

*

Práci měli rozdělenou tak, že Per Persson, jenž postával tak jako tak v recepci, přijímal objednávky, informoval o ceně a zaručoval rozhodnutí během čtyřiadvaceti hodin. Potom svolal Johannu Kjellanderovou a Zabijáka Anderse k poradě. Posledně jmenovaný se objevil jenom občas, nicméně každá jednotlivá objednávka mohla být schválena minimálně poměrem hlasů 2:0.

Po složení hotovosti byla zakázka vykonána dle objednávky, většinou během pár dní, vždycky do týdne. Kromě toho, že z pravé občas byla levá a naopak, si zákazník nikdy nemohl stěžovat na kvalitu provedení.

„Levá ruka je ta, na které nosíte hodinky,“ zkusila to farářka.

„Hodinky?“ opáčil Zabiják Anders, který se od své první vraždy naučil počítat čas v letech a desetiletích spíš než v hodinách a minutách.

„Nebo ta ruka, ve které držíte při jídle vidličku.“

„V lochu jsem se ládoval převážně lžící.“

KAPITOLA 7.

V penzionu Mořský mys by bylo všechno v pořádku, jen kdyby obchod pěkně šlapal. Zpráva o dokonalosti Zabijáka Anderse se ve správných kruzích nešířila dostatečně rychle.

Jediný ze společenstva, jemuž nečinilo potíž pracovat jen pár hodin týdně, byl sám hlavní protagonista. Zabiják Anders, který vyzkoušel snad všechny druhy drog, rozhodně nemohl být považován za workoholika.

Recepční a farářka pilně probírali, jak schopnosti Zabijáka Anderse co nejlépe prodat. Diskuse probíhala tak dobře, že farářka jednoho pátečního večera znenadání navrhla, že by ji mohli završit láhví vína v recepčního pokoji (který vlastně sestával z jedné židle, jedné skříně a matrace na zemi). Nápad to byl lákavý, ale Per Persson si ještě dobře pamatoval jejich první setkání, kdy se ho snažila pumpnout o peníze. Na láhev vína by přistoupit mohl, nicméně porada by se měla pokud možno dál odvíjet tam, kde se odehrávala, a pak by se měli rozejít každý po svém.

Farářku to zklamalo. Na recepčním bylo něco hořkého i krásného. Na tu modlitbu tehdy na lavičce v parku nikdy neměla nasazovat cenu. To jí vrtalo hlavou, když se teď k vlastnímu údivu snažila ulovit trochu lásky.

Ta lahvinka z toho ale byla a možná díky ní se shodli, že pozornost médií je jistě riskantní, nicméně efektivní metoda jak dosáhnout vytčených cílů. Rozhodli se, že zabiják by měl poskytnout nějakému vhodnému švédskému médiu exkluzivní interview, z nějž by vyplynul jeho nezvyklý talent.

Recepční pročítal ranní noviny, večerníky, týdeníky a časopisy, sledoval rozličné programy na různých kanálech, poslouchal rádio – a určil, že nejlepší a okamžitý výsledek přinese zveřejnění v jednom ze dvou celostátních bulvárních plátků. Konečná volba padla na Expres, poněvadž to znělo líp než Večerník.

Mezitím farářka vysvětlovala Zabijáku Andersovi, oč se jedná, a trpělivě s ním před nadcházejícím rozhovorem nacvičovala. Lili do něj informace, jakého poselství hodlají dosáhnout, co musí zaznít a co se v žádném případě říct nesmí. Stručně řečeno by měl v novinách zapůsobit, že je

1) na prodej,

2) nebezpečný a

3) šílený.

„Nebezpečnej a šílenej… to bych nějak zvlád,“ mínil Zabiják Anders, byť to neznělo, že by si tím byl naprosto jistý.

„Máte pro to předpoklady,“ povzbuzovala ho farářka.

Jakmile dokončili všechny přípravy, spojil se recepční s šéfredaktorkou vybraných novin a oznámil, že může nabídnout exkluzivní rozhovor s masovým vrahem Johanem Anderssonem, známým jako Zabiják Anders.

Šéfredaktorka o žádném masovém vrahovi toho jména neslyšela, ale poznala dobrý titulek, když se jí donesl. A Zabiják Anders jeden takový byl. Poprosila o víc informací.

No, vysvětloval Per Persson, věc se má tak, že Johan Andersson celý svůj dospělý život seděl za opakované vraždy ve vězení. Nazvat ho masovým vrahem bylo možná přehnané, ale kolik kostlivců má Zabiják Anders ve skříni kromě těch obětí, za něž byl odsouzen, se Per Persson neodvažuje hádat.

Nyní je každopádně živoucí stroj na zabíjení na svobodě a prostřednictvím svého přítele Pera Perssona vzkazuje, že se s Expresem rád setká, aby povyprávěl o tom, že se z něj stal lepší člověk. Nebo ne.

„Nebo ne?“ ozvala se šéfredaktorka.

Novinám nezabralo moc času zjistit nešťastnou minulost Johana Anderssona. Zabiják Anders ho v novinách nikdy dřív nenazvali, proto byl recepční připraven k obsáhlé argumentaci, že se přezdívka zrodila a ustálila při posledním kolečku v kriminále, avšak jeho obavy v tomto směru byly liché. Expres se vyjádřil v tom duchu, že když se někdo jmenuje Zabiják Anders, tak to tak prostě je. Vždyť je to vynikající! Noviny si ulovily svého vlastního masového vraha. To je lepší než jakýkoli letní mord.

Reportér a fotograf se se Zabijákem Andersem a jeho přáteli sešli v lehce zkrášlené recepci penzionu Mořský mys už následujícího dne. Přátelé si na začátek vzali reportéra stranou, vysvětlili mu, že oni sami v novinách nesmějí figurovat, jelikož by to mohlo ohrozit jejich životy. Je s tím reportér srozuměný?

Mladý a značně nervózní zpravodaj chvilku přemýšlel. Jistě se nehodí, aby novinám někdo cizí diktoval podmínky. Na druhou stranu je předmětem rozhovoru Johan Andersson. Vynechat ty, kdo na něj poslali tip, znělo logicky. Horší to bylo s požadavkem, aby se pořídily pouze statické snímky, žádné zvukové nahrávky nebo videa pro webovou televizi. Recepční se také v tomto případě dovolával bezpečnosti své a farářčiny, třebaže z poněkud mlhavějších důvodů. Reportér i fotograf se kabonili, leč souhlasili.

Zabiják Anders do detailů líčil, jakým způsobem během let lidi odpravoval. Podle platné PR strategie se však nezmínil o vlivu pití a pilulek, místo toho měl vyjmenovat, co ho dokáže vytočit, co v něm znovu vyburcuje agresi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zabiják Anders a jeho přátelé (a sem tam nepřítel).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.