Vydání této knihy podpořilo Ministerstvo kultury České republiky

copyright © Zdeněk K. Slabý, 2015

ISBN 978-80-7511-225-5

ISBN 978-80-7511-226-2 (epub)

ISBN 978-80-7511-227-9 (pdf)

„Čas prvního dětského poznávání není žádnou prostičkou idylou. Je to svým způsobem boj těžký a obtížný, jako je těžký a obtížný celý lidský život.“

(Jaroslav Seifert)

„Bože, co jeden lidský život dá za práci!“

(Konstantin Biebl)

„Mám nechuť pozměňovat úmyslně skutečnost.“

(Vítězslav Nezval)

„Je to obtížné, založit svou existenci na něčem tak vratkém, jako je život!“

(Karel Poláček)

„Psát o sobě je určitě nejnesnadnější. Vždycky se bojíš, že se přikrášlíš nebo polituješ.“

(Ovsej Driz)

„Tajemství úspěchu je nepostižitelné.“

(Karl Bruckner)

„I kdybys mnoho let žil, nedokončíš svoji práci.“

(Jan Čarek)

„Postupuj ve stínu, jak nejdéle můžeš. Dostaneš se dále než ti, kteří jdou stále na výsluní.“¨

(Ota Šafránek)

„Přeji vám svobodný život mezi slušnými lidmi.“

(Edvard Valenta)

Uvedení

Sejde s očí, nesejde z mysli.

Nepočítal jsem s tím, že bych měl někdy psát paměti. Nepočítal jsem s tím, že bych se měl dožít více než sedmdesáti let. Natož osmdesáti.

Ale když už jsem tento věk přesáhl, vyzývali mě moji přátelé, abych vydal svědectví, co a s kým jsem prožil, jak si pamatuji zajímavé lidi, které jsem poznal. A tak jsem se nakonec rozhodl, že útržky oněch let (1930 až 2015), které mi čas věnoval, ztvárním.

Tato kniha Potkávání setkávání má tedy být encyklopedií mé paměti, vzpomínek, dopisů, dokladů, studií, životopisů v kostce, recenzí, lektorských posudků a podobně. Fakt, že jsem dopisy přátel neházel do koše, nýbrž uchovával, nesouvisí se záměrem, že je někdy v takovéto publikaci zveřejním. Prostě má profese (vlastně jedna z mých profesí) literárního historika mi nedovolovalo tato důležitá svědectví zničit, počítal jsem s tím, že je předám do památníku písemnictví.

Každá z kapitol včetně mé vlastní životopisné synopse je jiná, odlišná od těch ostatních, jako jsou odlišní ti, o kterých se zmiňuju, nejsou prostě psána v jedné šabloně. Nejsou epizující, jsou to prostě záblesky vzpomínek, jak mi vytanuly na mysli a byly podepřeny dobovými doklady, aby bylo zřejmé, že nic nechci přikrášlit ani zdevalvovat. Nechci nic zastírat ani vylepšovat. Tato svědectví chtějí přispět k věrohodnému obrazu doby, protože se mi zdá, že dnešní její hodnotitelé leccos pokřivují – nikoli ve zlé vůli, nýbrž proto, že ona různorodá období prostě nemohli prožít. Časový odstup bych přirovnal k prostorovému odstupu let dřívějších: ani ti nejlepší moji přátelé ze západních zemí nedovedli přesně pochopit, co jsme v zemi nedemokratické žili, jak jsme na určité situace reagovali, jaká omezení prostě přináší nesvoboda, ať se snažili sebevíc. Hodnotit to, co člověk neprožije na své vlastní kůži, je sice nutné, avšak leckdy ošidné. Přitom si nechci přisvojovat patent na to, že jedině můj pohled na to či ono je ten nejsprávnější, nejpřesnější. Prostě takto jsem zažíval dobu a blízké lidi v ní já a každý i z mých přátel by vše vylíčil možná z jiného úhlu. Připomíná mi to setkání gymnaziálních abiturientů: určité roky, kantory, prožitky si pamatují odlišně. Až průmět různých pohledů může vydat to nejobjektivnější svědectví.

Svůj vymezený čas v této zemi jsem žil rád už proto, že jsem jej směl trávit v milované Praze, že jsem poznal fantastické lidi (z nichž píšu pouze o některých, jinak by se počet stránek neúměrně rozrostl, ale to nikoli z restrinkce, prostě o těch zvolených si toho pamatuju víc), že mě obklopovali ti nejbližší z rodiny a přátel.

Původně mělo vyjít Potkávání setkávání ve dvou souběžných svazcích: v československém a zahraničním neboli světovém. Když jsem se dověděl, že na takový projekt zdaleka nejsou finanční prostředky, rozhodl jsem se prolnout domácí a zahraniční kapitoly. Obojí mi totiž bezprostředně souvisí, vždycky jsem se snažil svůj záběr neomezovat pouze na to, co se děje doma, mezinárodní spolupráce se mi jevila jako zcela nezbytná záležitost.

Některé portréty jsou nahozené, jiné se prolínají několika kapitolami. Jde především o Konstantina Biebla, jehož korespondenci jsem rozdělil mezi několik adresátů, a teprve dáte-li si toto provázání dohromady, pochopíte jeho osobnost i osudovost. Jestliže někde něco letmo zopakuji, je to proto, aby i četba každé jedné samostatné kapitoly měla svoji zaokrouhlenost.

Co tedy s těmi zbývajícími osudy a co s oním rozšířenějším životopisným sledem? Vždyť v něm schází tolik blízkých přátel, tolik podstatných bodů včetně detailnějšího vylíčení života na fakultě, ve Zlatém máji, v Klubu Albatros, v Japonsku, chybí hodnocení vydaných knížek a podobně. Prostě na něm budu pracovat dál, a pokud se toho dožiju a naskytne se další shoda nakladatele se čtenáři, to znamená, že zájem o další minulostní děje bude skutečně vyvolán, připravím publikaci s mírně pozměněným názvem Setkávání potkávání. A snad i další, protože bych nikoho ze zajímavých lidí, s nimiž se můj osud protnul, nechtěl minout bez povšimnutí.

Mohu pouze zopakovat, že jsem vděčný za to, že jsem směl žít ve stejné době jako Vítězslav Nezval, Jaroslav Seifert, Konstantin Biebl, Karel Konrád, Ivan Olbracht, Marie Pujmanová, Čingiz Ajtmatov, Agnija Barto, Otfried Preussler, Alexander Matuška a další a další. Budu rád, když se s některými z nich blíže seznámíte už v této knize.

Zdeněk K. Slabý

President Ludvík Svoboda mezi spisovateli na Sjezdu mladých čtenářů

A

Čingiz Ajtmatov

Jednoho dne se otevřely dveře redakce Zlatého máje (sídlili jsme tehdy na Národní třídě v masivním domě, později bohužel zbořeném, poněvadž poněkud vyčníval z vyrovnané fronty okolních baráků), a dovnitř vstoupil Sergej Baruzdin s tmavovlasým mladým mužem, kterého jsem do té doby neznal. Vlastně znal – ale pouze z četby jeho tehdy už téměř světoznámé knížky Džamila, milostného příběhu, který se tak markantně odlišoval od budovatelských děl sovětské literatury, která nám byla překládána a předkládána. Byl to Čingiz Ajtmatov (12. prosince 1928 – 10. června 2008).

Sergej mi přinášel článek pro Zlatý máj a já se obrátil k Ajtmatovovi: „Vy pro nás nemáte nic?“

„Nepočítal jsem s tím, že k vám do redakce zavítám.“

„A nechcete nám něco napsat?“

„Nejsem autor dětských knih...“

„Ale jste autor novely o lásce.“

Slovo dalo slovo a Čingiz Ajtmatov přišel do redakce znovu příští den a přinesl rukou psaných Několik slov o lásce.

Pochopitelně jsem jeho příspěvek rád otiskl. Zde je:

„Lidé si po generacích předávají své zkušenosti z oblasti hmotné výroby, vědy a techniky. Zdá se mi, že stejně tak je tomu i s hodnotami duchovními a s citovým bohatstvím. Domnívám se, že je velmi důležité vést člověka už od dětství k tomu, aby pochopil, v čem tkví opravdová krása milostného vztahu, aby byl schopen radostně prožít nejplnější období svého života. Jak hluboký vliv tady může mít literatura! Nemenší význam než vynález parního stroje a elektřiny mají pro lidstvo nesmrtelné literární postavy, od Romea a Julie až po Annu Kareninu a Šolochovovu Aksinju. Literatura může ovlivnit i romanticky nadnesený vztah k lásce i cynicky odmítavý. Závisí to na společenském stanovisku autora, na jeho humánnosti, na schopnosti nacházet v člověku to nejlepší. Sám jako spisovatel nejsem samozřejmě proti zobrazování složitých milostných vztahů a kolizí, ani proti moderní jemné psychologické kresbě a podtextu, které jsou obvyklé zejména u západních spisovatelů. Důležité je, aby tento složitý pohled do lidského nitra přinášel podněty k přemýšlení, obohacoval čtenáře o nové zážitky a činil ho dokonalejším. Roztrpčují mne však knížky, v nichž se autor ponořuje do temných koutů nicotné lidské duše a snaží se vyjímat to nejnižší a nejubožejší, co v ní je, a pak dělá zevšeobecňující závěry – vysmívá se lidské „nestvůrnosti“.

Velmi silně na mne v dětství zapůsobila povídka A. S. Puškina Kapitánská dcerka, která se už dávno stala čítankovou záležitostí. Ale sotva bylo od té doby napsáno o lásce něco lepšího a čistšího, něco vhodnějšího pro mladého čtenáře, Někteří moderní spisovatelé hledají v lidech spíše chaos a chorobnost. Přečetl jsem si s chutí Sallingerův román Kdo chytá v žitě; velmi si ho cením. Hned nato jsem četl jinou jeho povídku Věnováno Emě a litoval jsem, že ji napsal. Je to nezdravý příběh mezi třináctiletou dívkou a mladým vojákem, ani láska, ani přátelství. Povídka ve mně zanechala nejasný, ponurý dojem, asi jako kdybych šel po tmavé „studené“ opuštěné ulici, osvětlené matnou lucernou. Dospělý člověk – natož tedy mladý čtenář – po ní dlouho cítí v hlavě tupou bolest jako po úderu.

Myslím, že naše socialistická literatura píše a bude psát o lásce jinak. O člověku komunistického zítřka bych chtěl psát takovými jasnými barvami, jako bývají za jarních jiter nad čistou a jasnou krajinou.

Od dětství se v lidech pěstuje smysl pro krásno v životě i umění. Učí se rozumět hudbě, malířství, tanci. Domnívám se, že by se měli učit i rozumět lásce, která je jistě jedním z nejvyšších projevů lidského charakteru. Učí je tomu literatura – a to zavazuje všechny spisovatele.

Praha, 9. XI. 61“

Čingiz Ajtmatov v pražské redakci Mateřídoušky s redaktorkou Dagmar Lhotovou a Sergejem Baruzdinem.

Na Ajtmatova upozornil Louis Aragon, když napsal: „Kniha se jmenuje Džamila a její autor Čingiz Ajtmatov. Mám v životě hodně práce, ale nesnesl jsem, aby ve Francii zůstalo neznámé toto prosté, ani ne stostránkové vyprávění, jež pro mne zaujímá zcela přirozeně místo mezi příběhy o lásce, jež napsali Shakespeare, Goethe, Dante nebo Emily Brontëová. Zkrátka, mohu-li doufat, že ti, kteří mi naslouchají, se jeden po druhém pustí do četby knih, o nichž jsem mluvil a jimž jsem obětoval část svého života, svého času a svého nadšení, poradil bych jim konec konců, aby začali tímto malým příběhem o zázračné lásce muže a ženy na rozhraní kyrgyzských hor a kazašské stepi, aby začali Džamilou Čingize Ajtmatova.“

Baruzdin s Ajtmatovem pak navštívili i redakci Mateřídoušky. Jako ve Zlatém máji, choval se skromně, až ostýchavě, jako by nic nevěděl o své světové popularitě.

A soudím, že jeho příspěvek pro Zlatý máj, napsaný přes noc, neztratil svoji platnost ani dnes. Právě proto jsem ho tu ocitoval.

V českých překladech však vyšly i další Ajtmatovovy knížky jako Labutě nad Issyk Kulem (1963) nebo Novely (1987), obsahující vedle Džamily i Sbohem, trpký živote, Bílou loď, Strakatého psa na břehu moře a také autorskou zpověď, ve které najdeme i těchto několik vět: „Literatura musí obětavě nést svůj kříž – pronikat do složitostí života, aby člověk poznal, miloval a úzkostlivě střežil všechno dobré, všechno nejlepší a nejdůstojnější v sobě, v lidech, ve společnosti. V tom vidím pravé poslání umění. A zdá se mi, jsem přesvědčen, že tomu tak bude vždycky, donekonečna, protože člověk hledá v umění potvrzení svých nejlepších snah a odmítnutí všeho, co je zlé, nespravedlivé, co neodpovídá jeho sociálním a mravním ideálům. To se neobejde bez boje, bez pochyb a nadějí. I toto asi potrvá věčně. A proto asi věčným úkolem umění zůstane – vyprávět člověku o složitosti a kráse života.“

Pojmem magický realismus označují kritikové Ajtmatovovy knihy Stanice Bouřná, Popraviště a Když padají hory, protože se v nich prolínají mýtická rovina, současnost s reminiscencemi nedávna (jeho otec byl při stalinských čistkách v roce 1937 popraven!) a budoucnost, přičemž naše místo v životě setrvává po boku předků.

V Popravišti hovoří Pilát: „Lidi nic nepoučí, ani kázání v chrámech, ani hlasy z nebe! Budou vždycky následovat svého pána jako stádo pastýře, budou se sklánět před silou a hodnostmi a ctít budou toho, kdo je nejkrutější a nejmocnější ze všech, a budou oslavovat vojevůdce a bitvy, kde krev poteče proudem ve jménu nadvlády jedněch a pokoření a ponížení druhých. To bude považováno za vznešenost ducha, opěvanou, předávanou z generace na generaci, na počest toho se budou třepetat prapory a hlaholit trouby, krev bude kypět v žilách, budou se pronášet přísahy: nevydáme nepříteli ani píď země; a ve jménu národa se budou prohlašovat za nevyhnutelné, lidé budou vychováváni v nenávisti k nepřátelům vlasti: ať žije král, a toho druhého zardousíme, srazíme na kolena, zotročíme ho i s jeho lidem a uzmeme jim jejich zem – v tom je přece největší slast života, veškerý smysl lidského bytí odnepaměti…“

Ajtmatov ostře viděl nebezpečí, která lidstvo ohrožují, ale nesmiřoval se pouze s jeho odhalováním, hledal morální jistoty, dorozumění, smír. Jako spisovatel, ale i jako občan a jako politik (byl velvyslancem v několika zemích, v Evropské unii, v NATO a v UNESCO, organizoval Issykkulské fórum ke globálním problémům atd.) I tím je jeho odkaz aktuálnější.

Věnování v českém vydání Džamily (v překladu Stáni Siebertové, s ilustracemi Jitky Kolínské, s úvodem Louise Aragona, Svět sovětů Praha, 1961) zachovávám v originálním znění:

„Očeň intěresnomu borodatomu dětskomu dějatělu – Zdeněku Slabymu

na pamjať.

Vaša blagorodnaja rabota i boroda na junom lice vyzyvajut uvaženije.

Č. Ajtmatov

g. Praga, 25 / X – 61g.“

Když se Janyl Jusupjan Chytyrbaeva, redaktorka Svobodné Evropy, dozvěděla, že vlastním neznámý Ajtmatovův rukopis, navštívila mě, vše si prohlédla a ofotografovala a nakonec se mnou natočila rozhovor pro kyrgyzskou televizi. Pořad způsobil určitý poprask, do Prahy za mnou přijela další novinářka, chtěla, abych ji sdělil podrobnosti o zmíněném setkání, na facebooku se hlásili další Ajtmatovovi obdivovatelé. Uvědomil jsem si, co pro Kyrgyzy tento spisovatel světové proslulosti znamená. A bylo mi trochu líto, že takový vztah k českým literárním velikánům má u nás jen nemnoho lidí.

Milan Albich

Lodi a lodičky, přístavy a vůbec celý ten svět moře, který lze tak těžko postihnout, ale k němuž se můžeme pro jeho proměnlivost a pohyb neustále vracet – to je část malířského světa Milana Albicha. Podstatná část, musím dodat. Je to uhranutí mořem, dálkou, variabilností. Ale zároveň je to uhranutí snem, který má právě nad mořem tolik prostoru. A lodi a lodičky, parníky, škunery, bárky, plavidla nejrůznějších druhů a nejrůznějších tonáží křižují tímto mořem a hledají přístav, v němž by mohly zakotvit. Což můžeme dát opět do souvislosti se snem, protože snílkové toužívají po přístavech, alespoň dočasných.

Nevím, kdy a kde vznikl první podnět k této inspiraci, neptal jsem se Milana Albicha. Ale jsem přesvědčen, že to bylo v dětství, které toužívá podobně po dálkách. Korvetní kapitán Milan Albich. Rybář Milan Albich. Nebo snad pirát Milan Albich? Dětské představy bývají v tomto ohledu nevyzpytatelné. A trvalé: vizme, jak dětské představy vplouvají do malířových obrazů.

Někdy stačí pár čar, letmý náznak plavidla, letmý náznak hladiny. Ale těch několik hutných linií má dynamičnost a průraznost. Tušíme, kolika uzlů dosáhne loď za hodinu. Jindy má moře najednou hloubku, ve které se skrývá nebezpečí. Klid před bouří? Pakliže jsou tu barvy, převládá jednoznačně modrá.

Už dlouho mám ctižádost, k jejímuž naplnění se stále nemohu odhodlat. Chtěl bych napsat pohádku o lodičce, o takové zasněné lodičce, která mnoha nebezpečenstvími prošla, vše přetrvala a nakonec do svého přístavu slavně dojela. Možná, že ji jednou napíšu. Že se mi podaří takovou pohádku napsat. Není to lehké, znáte to: ustavičná proměnlivost, pohyb vln, neprobádané hloubky.

Ale jestli ji jednou napíšu, pak si kladu jednu podmínku: aby ji zilustroval Milan Albich. Byla by to taková zvláštní snivá modrá knížka.

Třeba se nám to jednou povede. A i kdyby mne předešel jiný autor, nebudu žárlit. V tomhle případě přece nejde o mne, ale o ty Albichovy lodičky.

/Psáno po srpnu 1968/

Je třeba s odstupem let k tomu něco dodávat? Snad jenom to, že Milan Albich se narodil 9. června jako já, ale přesně o pět let dříve, že se narodil v Krupině, studoval v poválečných letech u Martina Salcmana, Cyrila Boudy, Karla Lidického a Františka Kovárny a má za sebou dlouhou řadu samostatných výstav. Jeden čas byl grafikem Zlatého máje (ale známe se mnohem dříve) a večerní lámání s ním, to byla vždy bohatýrská setkání, při kterých se nejen rodila podoba každého dalšího čísla časopisu, ale kdy zároveň cinkání vinných sklenek doprovázelo rozpravy o všem možném – od novinek v uměleckém světě (což doprovázelo leckdy i nadšení) až po společenskou situaci u nás (což mnohdy nemělo daleko k znechucení). Ale takový už byl život naší generace.

Alespoň jeden drobný doklad o tom našem lámání:

/Pohled: Dudince – kúpalisko. 3. VIII 67/

Redakce čas.

Zlatý máj

U Libušiných lázní 5

Praha – Pankrác

Pozdrav z dovolené zasílá Milan

V Praze budu už ve středu ráno a počítám s tím, že se bude lámat (začít můžeme asi v 10 h). Hned po příjezdu zavolám. Kdybyste mohli očíslovat a ostříhat sloupce a fotky – byl by náskok.

M. A.

Setkávali jsme se občas i v jeho ateliéru, občas na vernisážích výstav. Jak normalizace nazrávala, tak nás i nasrávala. A Milan nikdy pro rozčilené výrazy nechodil daleko, natož za husákovštiny. Ve výstavní síni poblíž Národního divadla, kde jsme se vídali nejčastěji, jsem ho občas musel mírnit, protože jeho hlas nabýval na síle. A mluvil bez servítků.

Tu pohádku o lodičce už nenapíšu. Z jednoduchého důvodu: protože Milan Albich na jedné z těch svých zasněných lodí jednoho dne odplul do neznáma. To se stalo 26. prosince 2000.

B

Agnija Barto

Na mezinárodním setkání spisovatelů a pracovníků literatury pro mládež, které se konalo v Praze v červnu 1964, citovala Agnija Barto z deníku jedné žákyně: „Budu si sem zapisovat myšlenky, až mě nějaké napadnou. Protože dneska mě nenapadlo nic, nebudu nic psát.“ K tomuto zápisu žákyně pak dodala: „A u nás to někdy dopadá takhle: básníka žádná myšlenka nenapadla, ale verše jsou tu, jsou vytištěny. Podobných veršů zná každý z nás veletucty.

Vždycky si nad básničkou pro děti říkám: A mohla i nebýt? Odpověď lze z veršů vyvodit snadno: jestliže čtenářům neobjevují něco nového, jestliže jim neupřesní pohled, pocit nebo zážitek, jestliže je nepřimějí k zamyšlení či konfrontaci, jestliže jim nesdělují nějaký názor nebo je nevyprovokují k smíchu, mohly věru nebýt.“

Když jsem však přemýšlel, jak charakterizovat bohatou básnickou tvorbu Agnije Barto, dospěl jsem jednoznačně k opaku oněch nic neříkajících veršovánek, o kterých byla řeč: jsou to verše, které nikdy nemají nouzi o nápady, ve kterých se střídá lyrická nálada s žertem a jemným satirickým šlehnutím. Agnija Barto si zřejmě nevymýšlela náměty svých básniček v tichu pracovny, napadaly ji na ulici, při setkáních s dětmi, uprostřed ruchu dětských schůzek. Proto také mohla vytvořit celou galerii dětských typů, nikoli typů vykonstruovaných, nýbrž převzatých ze života a dotvořených i zdůrazněných – tak, aby se v nich děti poznaly a zamyslely samy nad sebou. Mezi těmito typy jsou i malí lakomci, nafoukanci, lenoši, sobci a zlobilové, jak jinak ani není možné, uvážíme-li, že podstatnou složkou díla této básnířky byla satira, ale většinou jsou to živé a veselé děti, které prožívají se zaujetím nějakou závažnou životní událost – s nezbytnou pointou, při níž čtenář vydechne překvapením, zareaguje souhlasem či úsměvem.

Za příznačnou pro styl Agnije Barto považuji například báseň První láska. Její třináctiletá hrdinka Iva shledává, že starší sestra se zamilovala; okamžitě se rozhodne, že ji bude následovat:

„Ve škole dnes nezazívá,

vrhá pohled ostříží,

všechny kluky obhlíží:

Vovka?

Kdepak hromotluka!

Jirka je zas jako lunt,

samá noha, samá ruka.

Igor?

Kdepak! To je špunt.

Váňa je zas jako slon.

Co Aljoša?

To je on!“

Když učinila tento výběr, dává se do akce:

„V zeměpise opakují:

Volha, Amur, Ob, Om, Don…

Iva však co nejtišeji

šeptá si: Můj Alexeji…

Přitom každý z třídy ví, že

Aljoša se holek bojí

jak čert kříže.

Tak se bojí!

Ale Iva

celá divá

nenechá ho na pokoji.

Aljoša to nepochopí:

Iva chvilku oči klopí,

hned se zeptá: „Nemáš gumu?“;

v šatně jako bez rozumu

podává mu pršiplášť…“

Vše spěje k rázné pointě:

„Čert ji vem! Hrom do ní prašť!

Holka jedna pitomá,

Když to chtěla, ať to má!

Dal jí jednu za uši…

Což to k lásce přísluší? –

Inu, od začátku již

je s tou láskou jenom kříž.“ (Překlad: Jiří V. Svoboda)

Nad podobnými básničkami se nedivíme, že Barto ještě na gymnáziu psávala satiry a epigramy, jak se o tom zmiňuje ve své monografii Agnija Barto z roku 1951 Boris Solovjev a jak to ostatně dokládá i ona sama ve své „zpovědi“. Byl to zřejmě dar ostrého vidění a přesné charakteristiky, který měla Barto už od mládí. Proto také její verše nečtou pouze děti kolem devíti let, ale i mnohem starší. Tak trochu polemicky na adresu těch, kteří malým čtenářům nabízejí jenom přírodní selanku, ostatně básnířka řekla: „Děti výborně rozumějí žertu, posměchu, ironii i epigramu, stejně jako pochopí ostrý satirický tón.“ Pro osobitost svého pohledu a živou básnickou formu měla v plejádě nejznámějších ruských básníků (vedle Maršaka, Čukovského a Michalkova) své výrazné místo.

Ve své brožuře Velká poezie pro malé, která vyšla v Moskvě roku 1963, uvedla Barto základní předpoklady, jaké by měla mít poezie pro děti: hlubokou myšlenku, zajímavý záměr a syžet, prostotu a přesnost slovního vyjádření, stručnost (čímž je míněn opak zdlouhavosti), věrnost zvolenému rytmu a opodstatněnost vybočení z něho, živost, dětskou intonaci, bohatství rýmů (včetně rýmu vnitřního, kalamburického a asonance), schopnost vyvolat v čtenáři živé pocity. A ještě něco: „Styk s dětmi nás přesvědčuje, že básník, píšící pro děti, musí mít zvlášť vyvinutý cit pro současnost, protože píše proto, aby formoval charakter člověka budoucnosti.“

Podobně formulovala své zásady, i když mi v roce 1959 poslala svůj příspěvek do ankety Zlatého máje a zmínila se v něm o sobě: „Psát o vlastní tvorbě je těžké. Nejvíce mě zajímá psychologie našich dětí, neobyčejné spojení dětské bezprostřednosti a hloubky otázek. Mám za to, že na morální náměty je třeba mluvit s dětmi živě, vesele, s důvěrou v dětský rozum i obrazivost. Jsem proti vyloženému poučování, jsem pro morálku, kterou musí čtenář sám nacházet. Tady se dá hodně udělat humorem a satirou. Těchto prostředků sama často používám.“

Když jsem si pořizoval bibliografii Agnije Barto ještě v první polovině 70. let minulého století, zjistil jsem, že celkový počet jejích knížek už tehdy dosáhl více než šesti set titulů – samozřejmě včetně nejrůznějších sborníků a výborů a včetně jejích Sebraných spisů. K tomu by bylo třeba připočíst její práci veřejnou: byla předsedkyní sekce literatury a umění pro děti při Svazu společností přátelství a kulturních styků se zahraničím, členkou redakční rady časopisu Murzilka a členkou ediční rady nakladatelství Dětskaja litěratura. Avšak úctu si nezasluhovala pouze rozlehlost jejího díla a její práce, ale i zaujetí, s jakým se do každé činnosti pouštěla, neustálá schopnost regenerace, živé reakce na lidi a události. Byl jsem toho svědkem při onom zmíněném mezinárodním setkání, ale i leckdy jindy: Při Bienale ilustrací Bratislava, kde si našla čas pro vážné a zevrubné diskuse s profesorem Klausem Dodererem a se mnou o možnostech mezinárodní encyklopedie dětské literatury, kterou jsme tehdy ve Zlatém máji připravovali (a jejíž realizaci jako mnohé jiné plány překazila husákovská „normalizace“), při přátelské besedě s pracovníky nakladatelství Albatros v moskevském Domě družby v září 1975, kdy dokázala lapidárně a výstižně představit přítomné spisovatele, ilustrátory a kritiky, v osobních rozhovorech. (Dobře znala mou knížku Tři banány v ruském překladu i kreslený film, který byl v Moskvě podle ní natočen. Když mě představovala přítomným ruským autorům, nejen že se o tom zmínila, ale napůl vážně a napůl žertem předpověděla, že na podkladě této knihy vznikne určitě ještě loutkohra a opera. Po letech jsem dostal jakýsi dopis, v němž mě kdosi žádal o svolení hru pro loutky i operu vytvořit, jenomže o jejich provedení jsem pak už v nastalém chaosu kolem rozpadu Sovětského svazu nedostal nejmenší zprávu.)

S tímto zaujetím rovněž několik let připravovala pořad rozhlasové stanice Maják, který se jmenoval Najít člověka a ve kterém organizovala setkání lidí, vzájemně ztracených za válečného běsnění: rodičů s dětmi, sourozenců a příbuzných, kteří byli od sebe odtrženi při bombardování nebo za spěšných evakuací nebo kteří byli zavlečeni do nacistického Německa a ztratili stopu svých nejbližších. Na první pohled vypadala tato snaha po více než dvaceti letech předem marná; a přece se jejímu úsilí za spolupráce všech zainteresovaných podařilo dát dohromady tisíce rodin. Bylo to opět svědectví nejenom o její houževnatosti, nýbrž i jejím zájmu o člověka a jeho štěstí: Kniha se stejným názvem – Najti čelověka, která rekapitulovala výsledky rozhlasové relace a ve které se promítla řada lidských osudů, bystře a živě zachycených, měla obrovský čtenářský ohlas v mnoha zemích. U nás jsme alespoň mohli vidět její filmové ztvárnění.

V té knížce, která vyšla v moskevském nakladatelství Chudožestvěnnaja literatura roku 1969, autorka pouze nerekapitulovala snůšku faktů, sledovala tu se zaujetím jednotlivé osudy, hledala v jednotlivých příbězích v souladu s jejich nositeli pravdivost dějů i v psychologickém a uměleckém slova smyslu, takže se stránky knihy čtou jako sled drobných novel se zápletkami téměř detektivními. Používala autentických citátů z dopisů a telefonických rozhovorů, avšak každý jednotlivý případ domýšlela, usilovala o postižení charakterů, chtěla se dovědět, co bylo dál, protože setkáním odloučených jejich život pochopitelně nekončil. Ne vždy mohli rodiče a děti žít po tak dlouhé době spolu, ale – jak napsala jedna matka: „lepší je ztratit živou dceru než mrtvou“.

Obdivuhodné je, jak se spisovatelka dovedla vyvarovat stereotypnosti, která samozřejmě hrozila, protože příběhy ztráty a shledání jsou si až na detaily podobné. Především zvolila ty případy, které byly typické a zároveň odlišné, různorodé. Kromě toho však vetkala do osnovy knihy různé vzpomínkové pasáže, cestovní zážitky, úryvky z korespondence, záznamy o setkáních s lidmi atd., takže knížka jako celek je nesmírně pestrá, osciluje mezi pláčem a úsměvem, mezi záznamy tragédií, autorkou procítěných, a veselými, až anekdotickými peripetiemi, v nichž se vysmívá drobným lidským nedostatkům nebo se nad nimi usmívá (nezapřela svůj sklon k satiře). Jsou tu i pasáže filozofické, uvažující o smyslu života, o rodinném soužití, o vztahu rodičů a dětí; někdy tyto úvahy zůstávají skryty v podtextu příběhu, ale jsou tu, provokují a nutí k zamyšlení.

Když autorka dělala poslední korekturu knihy, připsala, že počet těch, kteří se prostřednictvím rozhlasové relace našli, stoupl na 420. Když jsem s ní pak hovořil v Bratislavě na zmíněném Bienale, uvedla, že jich je už 899. Stalo se tedy něco, co málokdo čekal. Podařilo se na uplynulém čase vyvzdorovat návrat blízkých.

Agnija Barto vypadala na první pohled ve větší společnosti – při literárních konferencích či sympoziích – autoritativně, když jsem však měl možnost ji poznat blíž, pochopil jsem, že to byla ve skutečnosti citlivá a laskavá žena, plná porozumění pro druhé. A dost možná, že jsem to mohl poznat lépe nežli její mladší ruští kolegové – vzhledem k tomu, že jsem nepodléhal oné striktní hierarchii, jaká panovala nejen ve stranickém aparátu, ale i v někdejším svazu sovětských spisovatelů. Při všech setkáních s ní, ať to bylo v Moskvě, v Praze nebo Bratislavě, jsem si uvědomoval, jak její přítomnost okamžitě prozářila celé okolí. Vždy byla plna zájmu o lidi, s nimiž hovořila. A lidé se také tak k ní obraceli: jako k někomu, komu se mohou svěřit, kdo není hluchý k záležitostem ostatních. Kdo může pomoci.

„Víte,“ svěřila se mi při podobné příležitosti, „já mám jednu ohromnou výhodu. Když někam přijdu, tak tam všichni buď četli moje verše v dětství, nebo je četli se svými dětmi či vnoučaty. A tak mě vždycky přijmou a snaží se mi vyhovět, když za něco oroduju. V tom je taky síla poezie…“

Dokázala si vždy „najít člověka“ a objevit jeho kladné stránky. Přestože věděla, že „radost se nedostavuje podle plánu“, byla vlastně bytostná optimistka a dovedla nacházet v životě to hezké. Možná, že to souviselo i s její reakcí na otázku, položenou při jedné besedě: „Ptáte se, jak píšeme? Jako byste se ptali, jak dýcháme.“

A stárnutí? I na ně znala odpověď: „Ve verších téměř každého básníka se začíná s léty ozývat stesk po odešlém mládí. Avšak já od sebe zaháním všechny lyrické vzdechy, vždyť moji čtenáři – děti – nemají včerejší den, mají vše před sebou, všechno, dnešek i zítřek. Verše, které pro ně píšeme, musí být neustále mladé. Kdyby ses, dětský básníku, soustředil na to, že „Všechno minulo, tvé mládí zmizelo“, je konec s tvým psaním… Ne, básník, píšící pro děti, má docela jiné své lyrické „já“.“

Připomínku si však zaslouží i Překlady z dětštiny, ve kterých Agnija Barto přetlumočila myšlenky dětí z jedenadvaceti zemí – věrna své myšlence internacionalismu, s nímž je třeba začít právě u těch nejmenších. Ocituji alespoň výrok českého chlapce, který je tu zaznamenán: „Mámo, dal jsem ti papírové srdíčko. Dělej si s ním, co chceš. Můžeš si ho vzít na procházku, malovat si na ně. Ale raději do něj nepiš nic. Ať moje srdíčko zůstane čisté!“

Z dopisů Agnije Barto

„Vážený soudruhu Slabý!

Prosím, abyste mne omluvil, že jsem Vám dosud neodpověděla na Váš dopis. Celé tři měsíce jsem byla v nemocnici – vedle svého těžce nemocného muže. V srpnu zemřel.

Jakmile pocítím, že zase mohu něco dělat, odpovím na Vaše otázky.

Srdečný pozdrav.

Agnija Barto“

„Vážený soudruhu Slabý!

Namísto „zpovědi“ Vám posílám Pár slov o sobě. Vyberte si, prosím, co shledáte zajímavým…

Se srdečným pozdravem

Agnija Barto

Agnija Barto

Moskva, 28. prosince 1970

Narodila jsem se v Moskvě 17. února 1906, tady jsem chodila do školy a dospěla. Snad první dojem mého dětství byl vysoký hlas kolovrátku za oknem. Dlouho jsem toužila chodit po dvorech a točit klikou kolovrátku, aby ze všech oken vyhlíželi lidé, přilákaní hudbou.

Jasně si pamatuji zvonění koňských kopyt na mokré kamenné dlažbě; to bylo při první vyjížďce drožkou. Co se mi ještě vrylo do paměti: silné, pronikavé údery hromu, třesu se strachy, bojím se, že přichází „konec světa“, o kterém jsem slýchala od chůvy. Zvláště si pamatuji na chůviny rozmluvy s bohem. Sedala na stoličce v kuchyni a ustavičně bohu něco vyčítala a domlouvala mu. Nemohla bohu odpustit smrt svého mladšího bratra Váněčky. „Panebože, k čemu ti bylo toho chlapce zapotřebí?! Kdyby sis vzal nějakého starce!“ vykřikovala žalostně.

S bohem rozmlouvala chůva po celý svůj život. Za Velké vlastenecké války už to byla vetchá stařenka, ale neustále vyčítavě potřásala svou úplně šedou hlavou:

„Pořád kosíš mladé lidi? Potřebuješ mladé? Kdyby sis vzal mne, starou… Ale nemysli si,“ přísně ho upozorňovala zvýšeným hlasem, „na podzim neumřu! Vezmi si mě, kdy chceš, ale do bláta si nelehnu.“

Velice drahé jsou mi vzpomínky na otce. Můj otec Lev Nikolajevič Volov byl zvěrolékař a miloval svou práci, v mládí jezdil na Sibiř bojovat s vozhřivkou. Ještě teď zřetelně slyším otcův hlas, jak mně jako docela malé přednášel Krylovovy bajky. Měl Krylova velmi rád a znal téměř všechny jeho bajky zpaměti.

Nějaké stařenky ze Společnosti ochrany zvířat z neznámých důvodů otce obdarovávaly kanáry, otec je nosil domů a vyžadoval, abych se o ně starala. Jenže kanáři u nás tak rychle hynuli, že je otec ani nestačil prohlédnout. V slzách jsem na dvoře pohřbívala jednoho kanára za druhým.

Pamatuji si, jak mi otec ukazoval písmena, učil mě číst nad knížkou Lva Tolstého, vytištěnou velkým písmem. Tolstoj otce okouzloval po celý život, četl ho znovu a znovu. Příbuzní říkali žertem, že mi otec dal knížku Jak žije a pracuje Lev Nikolajevič Tolstoj, když mi byl sotva rok.

Verše jsem začala psát v útlém dětství, v prvních třídách gymnázia, a věnovala jsem je především zamilovaným „růžovým markýzám“. Nu což, básníkům je souzeno, aby psali o lásce, a já zaplatila tomuto tématu daň, když mi bylo jedenáct let. Je ovšem pravda, že už tehdy zamilované markýzy a pážata, usídlivší se v mých sešitech, zatlačovaly epigramy na učitele a kamarádky.

Hlavním posluchačem a kritikem mých veršů byl vždycky otec. Chtěl, abych psala „správně“, to znamená, abych přísně dodržovala určené metrum básně, jenže v mých verších se jako naschvál střídal rytmus i rýmy. (Zřejmě to diktovala vnitřní nutnost, jenže otec to z mé strany považoval za tvrdohlavost.) O tom, zda je možné měnit metrum, jsme se s otcem dohadovali dlouhou řadu let, a pouze jednou se mnou souhlasil.

Jedné lednové mrazivé noci, kdy Moskva celá strnula zármutkem, jsme s otcem šli v proudu lidí k Sloupové síni. Zemřel Lenin… Nazítří jsem otci recitovala verše, věnované Leninovi. Pravda, byly hrozně slabé a ani zdaleka nevyjadřovaly to, co jsem cítila. Začínaly takto:

Nezapomenu nikdy na tu noc –

zdvihli se lidé z měst a dědin…

Všichni jdou smutečním pochodem.

Zemřel Lenin.

Otec řekl: „Prosím, tady můžeš porušit rytmus, protože chceš vyslovit, že se ti zadrhl hlas.“

Později mi literární kritici vyčítali, že někdy příliš volně střídám metrum básně. Ale za léta své práce jsem si pro sebe toto právo vydobyla. Změna metra někdy pomáhá vzbudit u čtenáře, zejména mladého, novou pozornost, nový zájem o obsah. Je ovšem nutné, aby byla zachována hudebnost básně, rytmická kázeň.

To, abych se vážně zabývala literární prací, mi poradil Anatolij Vasiljevič Lunačarskij. Přijel k závěrečným zkouškám na choreografickou školu, kterou jsem absolvovala, protože jsem se chtěla stát tanečnicí. Po zkouškách uspořádali studenti kulturní program. Recitovala jsem při Chopinově hudbě svou velice dlouhou báseň Smuteční pochod a dbala jsem přitom, abych zaujímala odpovídající tragickou pózu. Když mi potom řekli, že Lunačarskij při mém výstupu jen s námahou potlačoval úsměv, hrozně jsem se urazila. Za několik dní si mě Anatolij Vasiljevič pozval do lidového komisariátu osvěty a řekl, že pochopil, když slyšel můj Smuteční pochod, že budu určitě psát… veselé verše. Dlouho a srdečně se mnou hovořil a sám mi napsal na kousek papíru, jaké knížky bych si měla přečíst. To je jeden z největších zážitků mého mládí.

Když jsem v roce 1925 poprvé přinesla do Státního nakladatelství své verše, redaktor mě poslal do oddělení dětské literatury. To mě udivilo a přivedlo do rozpaků.

V prvních letech literární práce jsem měla nemálo pochybností: jestli už by nebyl čas stát se „dospělým básníkem“. V té době se totiž mnozí kritikové, ba i spisovatelé, dívali na poezii pro děti jako na druhořadou literaturu. Ale měla jsem to štěstí, že jsem se na prvním svátku dětské knihy setkala s Majakovským. Všichni moskevští básníci byli pozváni, aby o tomto „dnu knihy“ recitovali své verše mladým čtenářům, ale z „dospělých“ neočekávaně přijel pouze Vladimír Majakovskij. Přednášel své básně na otevřené scéně v Sokolnikách. Byl tak rozčílený! Co jim má přednést? Porozumí mu? Z jeho vzrušení bylo zřejmé, jak vážně bere sovětské děti. Děti mu porozuměly a přijaly ho od prvního slova, jeho verše a dar přednesu mu získaly srdce všech. Po svém vystoupení byl Majakovskij nadšený a hovořil o tom, že naše děti potřebují úplně novou poezii, která se bude obracet k dítěti – příštímu občanu. Setkání s Majakovským mi objasnilo odpověď na mnohé otázky.

Roku 1933 utvořil A. M. Gorkij komisi pro studium dětské literatury. Jejími členy byli i mladí spisovatelé. Já jsem dostala za úkol napsat referát o stavu dramatické práce pro děti. Alexej Maximovič si našel čas a pozval mě k sobě domů, na Malou Nikitskou. V nevelké pracovně, zaplněné skříněmi s knihami, seděl Gorkij u psacího stolu. Mně se zdálo, že jeho veliký psací stůl je téměř prázdný, tak spořádaně tam stál kalamář a ležely rukopisy a knihy, které potřeboval k práci. Byla jsem velice vzrušená, ale postupně mé rozechvění zmizelo. Gorkij mluvil o tom, jak je důležité, aby dramatické práce pomáhaly sociální výchově dítěte, hovořil o nutnosti skutečně velkého divadelního umění pro děti. To, že Gorkij s takovou upřímnou pozorností, s takovou hrdostí a nadšením pečoval o sovětské děti, mne s konečnou platností utvrdilo v mém přání stát se právě „dětským básníkem“.

Na začátku své práce jsem napsala nemálo bezradných básniček a jsem z celé duše vděčna Samuilu Maršakovi a Korněji Čukovskému, kteří hodnotili mé první věci s náročností a přísností a kritizovali mě přímo, bez jakéhokoli „okolkování“. Pamatuji si, jak jednou Samuil Jakovlevič Maršak, když rozhořčeně zkritizoval moji básničku, řekl, protože si zřejmě uvědomil, že mne musí povzbudit: „Pracujte! Ne každému se to hned podaří! Dokonce ani Antoša Čechonte se hned nestal Čechovem!“

Jak jsem se zato radovala, když mne starší kolegové pochválili! V roce 1933 napsal K. I. Čukovskij do Večerní Moskvy několik lichotivých slov o mých Hračkách (Igruški). Tenkrát to byla vzácnost – recenze veršů pro děti v denním tisku. Nadto byly Hračky předtím podrobeny ostré ústní kritice za příliš složité rýmy. Mám dodnes protokol schůze, na které byly posuzovány mé verše. (Byly doby, kdy o osudu dětských veršů rozhodovala taková shromáždění většinou hlasů!) V protokolu stojí: „Rýmy je třeba změnit, jsou příliš složité pro dětskou básničku.“

Mým prvním pokusem o sociální tematiku byli Bratříčci (Bratiški). Téma mezinárodního bratrství mě vždycky znepokojovalo, ačkoliv se mi tehdy nedostávalo mistrovství k jeho ztvárnění. Čtenáři přijali Bratříčky dobře, knížka byla přeložena do mnoha jazyků národů SSSR. Později, když přišel v Německu k moci Hitler, byli Bratříčci spáleni na hranici. Byla jsem samozřejmě hrdá – moje verše hořely ve skvělé společnosti, mezi knihami, které fašisti shledali jako nebezpečné.

„Přijel k nám živý spisovatel!“ říkají obvykle děti. V tom dětském výrazu můžeme hledat i druhý smysl. „Živý“ spisovatel je ten, který dovede zapáleností své tvorby vyvolat živé pocity.“

Jako „živé“ spisovatele, které bych měl vtělit do svého literárního slovníku, mi Barto ve svém dopise jmenovala Lva Kassila (přestože krátce předtím zemřel), Sergeje Michalkova, Anatolije Aleksina, L. Pantělejeva, Jurije Koriňce, ze světa pak Gianniho Rodariho, Jamese Krüsse, Petera Hackse, Asena Boseva a Pierra Gamarru.

Svého manžela přežila Agnija Barto o jedenáct roků. Zemřela ve věku 75 let (1. dubna 1981).

Ale tím končit nechci.

Vzpomínám si, jak jsem se potkal při zmíněném sympoziu roku 1964 v Praze se sovětskou delegací. Měl jsem obvyklý plnovous, ale takového mě v zahraničí znal málokdo, protože jsem se musel vždycky před cestou do ciziny oholit, aby moje vizáž odpovídala fotografii v pase. A tak se Sergej Michalkov rozhorlil: „Co to máš? Vždyť vypadáš jako chuligán!“ Ale Agnija Barto reagovala: „Vždyť mu to docela sluší...“

Věnování v knize Najti čelověka (Sovětskij pisatěl, Moskva 1975):

„Slavnomu čelověku,

talantlivomu pisatělju

Zdeněku Slabomu

družeski

Agnija Barto

1975“

Kdo chce o této pozoruhodné ženě vědět víc, může si zalistovat v „očerku tvorčestva“ Agnija Barto od Borise Solovjeva, vydaného nakladatelstvím Dětskaja literatura v Moskvě 1971. V českém znění vyšly u nás například knížky Péťa bydlí v Moskvě (v překladu Jiřího V. Svobody, s ilustracemi Naděždy Bláhové, SNDK, Praha 1952), Vesele i vážně (v překladu Marie Bieblové, s ilustracemi Věry Faltové, SNDK, Praha 1968), Svět s modrýma očima (v překladu Václava Daňka, s ilustracemi Jany Sigmundové, Albatros, Praha, 1975) a Zápisník básnířky (v překladu Nadi Klevisové, Albatros, Praha 1982). Závěr této knížky zní takto:

„Vzpomínám si, že když moje maminka měla udělat něco, do čeho se jí nechtělo, říkávala:–

„Udělám to pozítří.“

Připadalo jí, že pozítří je přece jen ještě daleko. Já mám vždycky celý seznam věcí na pozítří. Ale ne proto, že bych do nich neměla chuť. Času je málo a pozítří přece jen není právě teď, je ještě zítra, kdy se dá mnohé stihnout. Jenže často nám přes cestu přeběhnou nečekané záležitosti a zase se musí něco odkládat. Vida, ani jsem se nestačila ohlédnout a pozítří už je Nový rok. A tolik jsem toho nestihla...“

Tolik jsme toho nestihli, viďte, Agnije Lvovno.

Agnija Barto se narodila – jak už sama uvedla – 17. února 1906 v Moskvě, tam ji zastihla smrt 1. dubna 1981.

Eva Bednářová

Eva Bednářová se narodila 8. května 1937 a zemřela 5. prosince 1986. Ostýchavá, plachá. Když jsem ji sledoval při slavnostním okamžiku předávání Grand Prix BIB (Bienále ilustrací Bratislava) 1969, viděl jsem na ní, jak se přemáhá, aby ze sálu neutekla. Čím více se před světem zavírala ve svém žižkovském ateliéru, tím bohatším vnitřním životem své poetické fantazie tam žila. Svědectvím jsou její obrázky.

Nebylo snadné se s ní předem domluvit na rozhovoru. Ale pak jednou souhlasila a směli jsme ji s výtvarnou kritičkou Blankou Stehlíkovou navštívit. Jenomže se nám do cesty položily překážky: doprava vázla, ulice i chodníky byly plné sněhové břečky, venku bylo sychravo a nevlídno, měli jsme zpoždění. Když jsme však překročili práh nevelké podkrovní místnosti, ocitli jsme se pojednou v jiném světě. Ve světě něžného smutku, pohádkové nostalgie, jemné citovosti. A mnohé jsme pochopili. Zejména to, že malířka si dovedla vyvzdorovat svou vlastní životní a pocitovou atmosféru, která na první pohled zaujme v jejích ilustracích. Obava z vnější skutečnosti? Každopádně přetavení okolní i vnitřní reality do citlivé magičnosti, jež má nejblíže k atmosféře pohádek…

Jak jste se dostala k ilustrování knih pro děti?

„Každý absolvent výtvarné školy /Eva Bednářová absolvovala Vysokou školu uměleckoprůmyslovou v Praze v ateliéru Antonína Strnadla roku 1963/ se snaží uplatnit v nějakém nakladatelství. Přinesla jsem jednou ukázat nějaké své práce, státnice to byla, do redakce SNDK – a na základě těchto obrázků jsem dostala svůj první rukopis. Rukopis Hermíny Frankové Plavčík a sardinky. To byla také moje první knížka.“

Byla vám blízká? Franková přece píše moderní pohádky s určitou dávkou absurdity. Jak vám odpovídal tento žánr?

„Pohádky Hermíny Frankové se mi velice líbily právě pro své fantazijní zaměření, protože jsem při jejich ilustrování měla dost volnou ruku a mohla jsem si po výtvarné stránce ledacos dovolit. To bylo velmi sympatické.“

Ilustrovala jste pak i další knihu Frankové. Znamenalo to spřízněnost s autorkou nebo to byla náhoda?

„V té době jsem už paní Frankovou poznala osobně. Její druhá kniha – Blázni a Pythagoras – byla samozřejmě jiná, už proto, že byla určena dospívající mládeži. Nemohu říci, že by mi jako ilustrátorce byla tak blízká jako Plavčík a sardinky. Ale na ilustracích se mi pracovalo dobře, protože mi opět odpovídal zvláštní vyprávěcí styl knížky, její osobitá fantazie, stýkající se přece jenom s fantazijní rovinou první knížky.“

Kterou knihu pro mládež jste vůbec ilustrovala nejraději?

„Hamsunovu Viktorii, poněvadž je to velice zvláštní kniha, která mne upoutala už v raném mládí. Kdysi jsem si ji dokonce ručně opisovala, když jsem si ji nemohla nikde koupit. Vůbec Knut Hamsun patří k mým nejoblíbenějším autorům, A byla to šťastná náhoda, že jsem právě Viktorii mohla ilustrovat.“

Snad každý umělec si přináší pro svou tvorbu inspiraci z dětství. Co vás přivedlo k malování? Hrají tu svou roli dětské zážitky?

„Na to je dost obtížné odpovědět. Samozřejmě jsem kreslila od dětství, snažila jsem se totiž tímto způsobem zaznamenávat určité pocity, které jsem měla. Někdo se ze svých pocitů vypíše třeba ve verších, někdo zase píše dopisy, pro mne to znamená dělat si poznámky kresbami, protože nemám schopnost si své zážitky zpracovat literárně.“

Když jsem hovořil s prvním laureátem BIB, japonským malířem Yasuo Segawou, říkal, že ilustrátor může nejlépe pochopit autora své země, že pro něho je například obtížné doprovodit ilustracemi dílo evropského spisovatele. Vy jste ovšem výborně ilustrovala Čínské pohádky, a právě za ně jste dostala Velkou cenu bratislavského Bienale ilustrací. Jak jste přistupovala k této pro nás značně exotické látce?

„Čínské pohádky mne přitahovaly právě tím, že jsou jiné než pohádky evropské – svým obsahem i svým dopadem. Nemají takový mravně naučný charakter, jaký mívají některé evropské pohádky, jsou to spíš balady. Řekla bych, že jsou dramatičtější a daleko smutnější. Je mezi nimi i řada pohádkových příběhů s vysloveně tragickým koncem. Právě tento jejich odlišný charakter mne upoutal, lákala mě jejich výlučnost.“

Když jsem si na frankfurtském knižním veletrhu prohlížel vaše knížky u stánku Albatrosu, bylo u toho několik japonských redaktorů, a ti říkali, že se jim ilustrace velice líbí, že jim však připadají poněkud smutné. Domníváte se, že jde o smutek nebo o jeho překonávání?

„To opravdu nevím. Ale už jsem toto tvrzení slyšela z mnoha stran a je možné, že mé ilustrace skutečně trochu inklinují ke smutku. Jenže vám nedovedu objasnit, proč tomu tak je.

Někdy je mi to i vytýkáno.“

Berete text rukopisu jako inspiraci, kterou volně transponujete do výtvarné roviny, v níž vyjadřujete svůj výtvarný názor? Na základě kreseb k Bezručovým Slezským písním se domnívám, že ano, protože v nich postihujete některé rysy, kterých si až dosud v Bezručovi nikdo nepovšiml…

„Snažím se především o to, aby text byl pro mne pouze základnou, ze které vycházím. Ilustrátor se musí pochopitelně o text opírat, ale já nemám ráda ilustrace, které v pravém slova smyslu ilustrují dějové momenty, jež jsou už v samotném textu vyjádřeny. Myslím si, že ilustrace mají být volným výtvarným doprovodem knihy, do něhož malíř promítá spoustu svých osobních zážitků. Ilustrátor nemůže s literární předlohou pracovat svévolně, má jí však být podle mého názoru jenom inspirován.“

Hovořila jste o své spřízněnosti s Hamsunovou Viktorií. Kterého dalšího autora byste ráda ilustrovala?

„Andersena, jeho Pohádky. Asi proto, že mají něco společného s těmi Čínskými pohádkami, které jsem měla možnost ilustrovat, působí rovněž jako balady, jsou ohromně lyrické a mají vážný ráz. Ilustrovala jsem i francouzské pohádky /Jan Vladislav: Kapitán Tulipán a princezna z Bordeaux/, velice se mi líbily, byly krásně napsané, ale jejich žertovná tónina je mi cizí.“

A z našich autorů?

„Opět nejraději pohádky. Kdybych si mohla vybrat, tak by to byly Pohádky Boženy Němcové, protože na ně mám ty nejkrásnější vzpomínky z dětství. Vůbec v pohádkách člověk může nejvíc popustit uzdu fantazii, může si při jejich ilustrování nejvíc dovolit, není tak vázán dějem jako v beletristické knize.“

Je vám někdo blízký z našich ilustrátorů? Měla jste před očima nějaký vzor, když jste začínala, odpovídal někdo vaší představě ilustrování?

„Myslím, že není možné konkrétně se poučovat z práce určitého malíře. Už proto ne, že by se některé prvky z jeho výtvarného pojetí nutně objevily v mé vlastní práci. Nejvíc si však vážím ilustrací Antonína Strnadla.“

Vy jste zatím doprovodila svými kresbami Bezruče. Kteří další básníci vás lákají?

„Kdybych měla možnost volby, vybrala bych si třeba Jakuba Demla, Otakara Březinu nebo Bohuslava Reynka. Jenže Reynek vytvořil sám sobě nejlepší výtvarný doprovod. Myslím však, že mladý malíř nemá možnost vybírat si autory. Ve výtvarné redakci se samozřejmě přihlíží k jeho projevu a k jeho způsobu práce a podle toho je mu určitý rukopis přidělen, nepřipadá však v úvahu, aby tuto volbu mohl ovlivnit.“

Se kterými nakladatelstvími jste pracovala?

„Především s Albatrosem, kde právě vyjde onen soubor francouzských pohádek od Jana Vladislava v edici světových pohádek. A s Artií. Pro Mladou frontu jsem nedávno dokončila ilustrace k pohádkám Olgy Scheinpflugové a pro Svobodu k moderní pohádce Oty Šafránka Firma Hrášek a bernardýn. Šafránkova kniha je svým pojetím blízká tvorbě Hermíny Frankové.“

Jaký jste měla dojem, když jste procházela výstavou bratislavského bienále a viděla pohromadě ty spousty kreseb z různých zemí?

„Asi vás hrozně zklamu, protože jsem tu výstavu vůbec neviděla. Byla jsem sice v Bratislavě tři dny, ale program bienále byl tak nabitý, že jsem si výstavu vůbec nestačila prohlédnout. To mě moc mrzí.“

Neviděla jste ani Segawovy ilustrace?

„Ty jsem viděla alespoň zběžně a líbily se mi, protože měly zvláštní barevnou a kompoziční kultivovanost. Vůbec si vážím ilustrací v japonských dětských knihách, Japonci mají obrovskou tradici ve výtvarné přesnosti a dokonalosti a jejich knihy jsou i technicky perfektní.“

To souvisí ovšem i s jakostí papíru a s výtečnou prací polygrafie, což u nás bývá mnohdy problém…

„Aby v naší knize odpovídala barevnost ilustrace originálu, to se stane zřídkakdy. Já osobně jsem byla nejspokojenější při své první knížce, při Plavčíkovi a sardinkách, protože při ní bylo použito šestibarevného ofsetu, který poskytuje maximální možnost docílit požadovanou barevnost. Všechny ostatní knížky byly tištěny jenom na stabilizovaném čtyřbarevném ofsetu, proto některé z nich vyšly dost špatně.“

Berete při ilustrování na naši typografii zřetel? Zjednodušujete třeba barevnou škálu?

„Kdybych brala příliš zřetel na čtyři barvy a chtěla na jejich základě docílit určité barevnosti, příliš by mě to svazovalo. Proto většinou doufám, že to nějak vyjde.“

Spolupracovala jste také s časopisy?

„Zatím pouze s Veronikou.“

Znáte jistě zahraniční knížky pro děti a celkovou úroveň zahraničních ilustrací. Souhlasíte s tvrzením, že Československo je v oblasti ilustrace pro děti určitá velmoc?

„Myslím, že je to pravda, naše knihy mají skutečně velmi dobrou úroveň. Je to asi proto, že vydávání knih pro děti nemá u nás to komerční zaměření jako na Západě, kde se hledí víc na prodejnost knihy než na její výtvarnou stránku a na kvalitu literárního textu.“

Vraťme se ještě k moderním pohádkám. Co vás na nich nejvíc poutá?

„Je to jejich absolutně nesvázaná fantazie, která spojuje naprosto nereálné věci s reálnými – asi tak, jak tomu je třeba v surrealistických obrazech. To právě je mi na řadě moderních pohádek blízké.“

Myslíte si, že existuje nějaká shoda mezi klasickými a moderními pohádkami, nebo je pojímáte diametrálně odlišně?

„Při ilustrování klasických pohádek mě poutá atmosféra nevšední melancholie, kterou nacházím u Andersena nebo u Němcové. I jejich romantičnost. Naopak moderní pohádky – opět musím uvést jako příklad Frankovou – mě lákají svou veselostí a nevázaností fantazie. Ano, je v tom zřejmý protiklad.“

Vyšli jsme opět do šedé žižkovské ulice s hromadami sněhu a s auty, klouzajícími po zledovatělé vozovce. Avšak barevnost světa, kterou jsme viděli u Evy Bednářové, tuto šeď překryla. A to bylo dobře…

Od 1. do 29. září 1975 jsme galerii Albatros věnovali výstavě Ilustrátorky dětských knih – vedle Aleny Ladové, Jolanty Lyskové, Kornelie Němečkové a Heleny Rokytové tu vystavovala také Eva Bednářová. Vyzval jsem jakožto dramaturg všechny výtvarnice, aby se pokusily tentokrát i o slovesný projev na téma ilustrací, a jejich konfese pak vyšly na pozvánce na vernisáž, při které účinkoval soubor Chorea Bohemica.

„K ilustracím a jejich struktuře mohou být otevírány různé přístupy,“ napsala Eva Bednářová. „Ilustrace dětských knih dělají především dospělí a jen přesvědčivost ilustrace, která se navenek manifestuje ve svém celku, má tu úžasnou možnost podmanit si dítě a v neposlední řadě zaujmout i dospělého. Dítě miluje realitu, ale ve své realitě nerozlišuje tak jako my, co nazýváme skutečné a co nazýváme pohádkovou fantazií. Vydává se do skutečného světa, aby tam objevovalo věci pro svůj svět utkaný z obrazů a představ vystavěných dětskýma očima. Skutečno, které se co chvíli může proměnit v neskutečno a naopak. Hledá v ilustraci svůj pohled na život, na jeho úsměv i pláč, a ilustrace mu v tom pomáhá. Ovšem výtvarník nemůže vytvářet svět, který by současně nebyl i světem jeho, je to zase jeho vztah k životu, a tak velmi záleží na tom důležitém momentu, na tom vzácném okamžiku, kdy se ilustrátor a pozorovatel jak dětský, tak dospělý setkají v jedné rovině. Přejeme si, aby děti snily, a dospělí mají být těmi čaroději, kteří jim to umožňují. Snít, ano, ale nesnít sny, ve kterých je nesmazatelně zapředeno to, co je pro život skličující.“

V ateliéru Evy Bednářové

Konstantin Biebl

Z dětství a mládí Konstantina Biebla

Dne 26. května 1896 byli farářem Františkem Štědrým, příštím historikem Slavětína, oddáni ve slavětínském kostele MUDr Petr Biebl, praktický lékař ve Slavětíně č. 50, a Hermína Rážová ze Slavětína č. 1. Svědky byli Ondřej Biebl, litograf a majitel domu v Praze, a profesor František Hanzl, c. k. okresní školní inspektor na Smíchově. Petru Bieblovi bylo tehdy jedenatřicet let, Hermína Rážová se vdávala jako devatenáctiletá.

Petr Biebl, který se narodil 25. března 1865, byl synem Jana Biebla, skladníka v Praze č. 328 – I a matky Terezie, rozené Horáčkové, rovněž z Prahy. Ve Slavětíně provozoval lékařskou praxi.

Hermína Bieblová, narozená 11. března 1877, byla dcerou Jana Nepomuka Ráže, hraběcího pojezdného, později hraběcího správce ve Slavětíně č. 1, a matky Anny, rozené Korálové ze Žďákova u Orlíku.

Rodný dům Konstantina Biebla ve Slavětíně

Manželům Bieblovým narodily se dvě děti. Prvorozená byla dcera Marie. Druhým dítětem byl syn, narozený 26. února 1898 ve Slavětíně č. 17 a pokřtěný farářem Štědrým 5. března 1898 ve slavětínském kostele na jméno Konstantin Jan Alexandr. Kmotrem Konstantinovi, který dostal své jméno – dle vzpomínek Hermíny Bieblové – po Konstantině Steidlové z Domažlic, byl dědeček Jan Nepomuk Ráž. Porodní bábou byla Marie Kaloušová z Veltěže.

Po čase se přestěhovala rodina MUDra Biebla do domu č. 60 ve Slavětíně, kde Konstantin Biebl s výjimkou nejútlejšího dětství a kratších či delších přestávek strávil celý svůj život.

V Bieblově rodině měla láska ke knize a k umění své pevné místo. Petr Biebl, praktický lékař ve Slavětíně, později zubní lékař ve Slaném, „muž povahy křišťálově čisté, avšak uzavřené“, jak řekl nad jeho hrobem MUDr František Zeman, obvodní lékař v Peruci, dne 2. listopadu 1916, „byl sice nadmíru pilný a svědomitý, avšak pak až přespříliš skromný, spíše sám sebe podceňující, nežli se oceňující, a takové vlastnosti nejsou způsobilé, aby zvláště u lékaře zjednaly nositeli jejich popularity. Navzdor tomu získal si Dr. Biebl během let pověsti pečlivého a svědomitého lékaře…“

Petr Biebl psal články do Bílého praporu, obzoru katolické moderní inteligence, který vycházel v Olomouci od roku 1902. Zde osvědčoval kolikrát v ostrých polemických článcich svou přímost a touhu po pravdě. Tuto snahu oceňoval i Jindřich Šimon Baar (viz dopisy Hermíně Bieblové).

MUDr Petr Biebl však nejen psal, ale i maloval – stejně jako Konstantinův strýc Arnošt Ráž. Konstantin Biebl vzpomínal na uměleckou činnost svého otce: „Dodnes nevím, čím byl můj otec víc, zda lékařem, jenž se noc co noc brodil ve vysokých botách blátem svého okresu, nebo malířem, pod jehož rukou rostl úsměv plavých žen, kterými zakrýval ponuré chodby našeho domu, starého šest století, nebo snílkem, jenž tolik miloval svou rezavou opici z Jávy, smutnou a ochočenou.“

V této souvislosti vzpomínal Biebl i na svého strýce: „Všechny své prázdniny u nás trávil strýc, Arnošt Ráž, již tehdy básník. Viděl jsem ho psát, malovat, zkoušet dřevoryty a linolea, viděl jsem ho, když hnětl sochařskou hlínu a tvořil z ní ženy a bohy a hned je zase ničil, ničím věčně nespokojen. Měl na mne rozhodující vliv.“

Nešlo jen o to, že pražský advokát Arnošt Ráž uváděl roku 1923 svého synovce do světa poezie ve společné básnické knížce Cesta k lidem, sám již autor dvou vydaných sbírek. Jako je patrna v Konstantinově životě otcova skromnost a touha po pravdě, tak tyto vlastnosti doprovázela strýcova přísná sebekritičnost, houževnatá pracovitost při vybrušování veršů, avšak zároveň váhání při jejich publikování.

Konstantin vzpomínal i na svou matku, že psávala verše. A také děd Jan Nepomuk Ráž psal. Z jeho pera vycházely náboženské mravoučné povídky, určené pro měsíčník na obranu katolické víry, zároveň orgán pro české oddělení Spolku sv. Bonifáce, pojmenovaný Svatý Vojtěch. Leckde se v nich objevoval opravdový soucit k trpícím lidem i nápravná snaha, třebas nesená představou, že zachovávání zákona božího spasí svět.

Charakteristická pro ráz povídek, jichž jen v letech 1913 a 1914 J. N. Ráž otiskl ve Svatém Vojtěchu sedmnáct, je Láska neumírá: „V ten malý sval našeho ústrojí, jehož první tep život náš otvírá a poslední jej končí, v to srdce lidské vložil Pán jiskru božské lásky své, která objímá a pojí celý svět. Bohužel často zapomínáme na tu hřivnu Bohem nám svěřenou, zapomínáme, že jsme z ní těžili v době své nedostatečnosti, v dětství. Zapomene snadno srdce lidské býti Bohu a lidem vděčným. Kupodivu, ještě spíše v chudé haleně ozve se častěji tento cit, než v hrudi kryté v hedvábí a zlato.“

Pročítáme-li však tyto povídky, které sepisoval správce hraběte Thuna, ať už jsou to Hříchy okrouhlického faráře, Štěstí lidské není nikdy úplné, Chromá Teryna, Kořenářka, U Sadílků, Korýtko, Hanes karbaník, Dva bratři, U milosrdných, Znamení Kainovo, Sirotek, Sestra Charitas, Oplatili mu, Vdovec nebo Zdařilovic babička, zjišťujeme, že autora zaujaly především příběhy drobných lidí a že s nimi soucítil.

A můžeme parafrázovat slovy J. N. Ráže: Konstantin se stal do jisté míry i „dědicem té velké lásky, kterou mu odkázal jeho děd. Neumřela láska dědova. …odnášel si ji od hrobu milého děda, aby ji vrátil jednou v životě zas někomu jinému.“

U děda však mohl Konstantin nacházet víc než jeho problematickou vlastní tvorbu. Z dochované korespondence je patrno, že se stýkal s řadou spisovatelů, mezi nimiž najdeme Svatopluka Čecha, Jaroslava Vrchlického, J. Š. Baara či Zikmunda Wintra, a tyto styky nebyly většinou pouze formální. S Wintrem byl Ráž ve styku i jako sběratel. František Štědrý ve své historické práci Slavětín v okresu lounském tuto jeho činnost připomněl: „Bývalý správec zdejšího dvora, Jan Ráž, za svého více než třicetiletého pobytu zde sbíral, co kde sám nalezl, aneb co jiní mu přinesli, a sbírka jeho, ač mnohé vzácné věci daroval českému muzeu, předvádí nám obraz nejstarší doby kamenné, bronzové i železné zde v Slavětíně.“

Po příkladu Jana Nepomuka Ráže i Arnošt Ráž, Petr Biebl a jeho žena Hermína udržovali písemný i osobní kontakt s umělci, jako byli malíř Jan Novopacký, Jakub Deml a další.

Prostředí širší: Slavětín nad Ohří, městys u Loun.

„Na soutoku Ohře a posledních chmelnic, táhnoucích se od Žatce a Rakovníka, v cípu diluviální hlíny, plné kamenných nástrojů germánských zbraní, římských peněz a náramků“ – tak hovořil Biebl ve svém rozhlasovém fejetonu, vysílaném roku 1940 v cyklu Zvony mého kraje – „leží městys Slavětín. Leží na dně dálných moří, která na svém ústupu zde zanechala své zkamenělé mušle. Leží na mohylách skrčenců, v popelu minulých i budoucích nálezů, v kraji daleko rozlehlém a úrodném, s temným kruhem blízkých hájů a s matným leskem vzdálenějších opukových strání. Lehká silueta sopečných hor připomíná japonský dřevoryt. Všechny chalupy tvoří dohromady jediný bratrský kruh po středověkém způsobu s dvěma východy, kde stávaly Lounská a Pražská brána, vedoucí na okrouhlé náměstí. Zde se konávaly trhy, o kterých se mluví v listinách z XII. století. V zimě tu potkáte ponocného v ovčím kožichu, zaslechnete saně s rolničkami, jak letí a letí z Peruce, než zahnou do brány a stanou před zámkem. Věčný klid, který tu sněží na fialové stíny stromů, je na chvíli rozhrnut hlasem zvonů. Vycházejí z chrámu svatého Jakuba a vítězí nad dusítkem lesů.“

„Ani jedinou veselici ve Slavětíně neopominul Kosťa navštívit,“ vzpomínal Karel Konrád, „mnohokrát jsme byli na hasičských i sokolských bálech – miloval všechny své rodáky (i ty, kteří na něho nevražili) a cítil se jejich. Prostý ve svém chování i počínání, ztotožňoval se s jejich denními starostmi, veselím.“

Když ze Slavětína, který vytvářel hlubinu jeho bezpečnosti, odjížděl v mládí do Prahy, cítil se nesvůj, jak se můžeme dočíst v dopisu Jiřímu Wolkerovi z 30. září 1921: „Jestli budete mít čas, …napište mi něco potěšujícího do toho velikého města, neboť mi bude asi velice smutno, až tam přijdu, ulekaný venkovan, půl hodiny před elektrikou se vyhýbající – –“

Tento pocit trval i mnohem později, jak můžeme vyčíst z dopisu, která napsal 16. července 1951 Karlu Konrádovi po příjezdu do Slavětína: „Člověk se nesmí nechat otrávit malátností pražských umělců…“

O jeho pracném sžívání s městem za studentských let svědčí i slova, adresovaná opět Wolkerovi 28. března 1922: „Nediv se, že Ti nepíšu nic moudrého, …nejsem dosud aklimatizován v našem venkovském ovzduší, stále cítím tíhu města, jako by někdo za mnou stál a rukama mne držel za ramena.“

S Bieblovým úzkým sepětím s rodištěm souvisí i pseudonym K. Slavětínský, který se objevuje pod jeho otištěnými prvotinami v lounském Cíli. Jedna z prvních básniček je Sonet o rodné vesničce a jeho „pásmo“, tolik upomínající na Wolkerův Svatý kopeček, je inspirováno Slavětínem a okolím.

„Otcova lékařská praxe byla praxí dítěte – budoucího básníka,“ vzpomínal Biebl. „Se zatajeným dechem jsem naslouchal nářku, jenž někdy vycházel z ordinace a mísil se s křikem papoušků. Byl to nezvyklý pláč dětí, které nikdo netrestal, nic neprovedly, a přece tolik trpěly. Tak záhy jsem poznal, co je to vata a krev, co je to nemoc a smrt a jiná neštěstí. S pocitem hrůzy jsem vdechoval pach jodu, karbolky, nicoty a neznáma, všeho toho, co se později stalo stavebním materiálem mého Věrného hlasu, Zlomu, Nového Ikara a jiné poezie.“

Když se po smrti otcově rozhodoval, jaké povolání by si měl zvolit, pokusil se jít v jeho šlépějích: zapsal se na studium medicíny. Nedostudoval, neobstál ani v pokusu stát se zubním lékařem. Stále víc ho vábila poezie. Mladistvé Písně souchotináře reagovaly na válečné zážitky, spojené s určitou sebestylizací.

První vnímání dítěte však provázel zpěv písní a ukolébavek chův Anny Karáskové, rozené Zahnové, a Anny Průšové, rozené Hájkové, a samozřejmě jemná ruka matčina: „Také stopy matčiny výchovy jsou patrny. Ještě mi nebylo osm let, když mi prvně předčítala. Věděla, že nemohu rozumět, ale věřila, že pochopím, že jde o krásu. Působilo na mne i to, že sama skládala básně. Svým účesem a obočím se trochu podobala Japonkám, zvláště když vysoko držela pero a úhledným písmem psala verše do černého sešitu.“

Matčina péče se projevila i starostí o hmotné zabezpečení dětí. Hermína Bieblová převzala opuštěnou manželovu dentistickou ordinaci a pokračovala v jeho činnosti, aby měla dost finančních prostředků. Když Konstantin studoval v Praze medicínu, rozjela se za ním, aby se ujistila, jak si počíná. Vojtěch Tittelbach tehdy vyvracel její obavy a hovořil o básnickém talentu jejího syna. Konstantin si skutečně po její návštěvě umínil, že se ve studiu zlepší, a nějaký čas v tomto předsevzetí vytrvával, odříkal pozvání na večírky a literární akce. Po jisté době však pochopil, že ve svém úsilí nedokáže vytrvat. A matka naopak brzy poznala, že nesmí jeho básnické dráze bránit.

Alespoň jeden doklad o tom, jak se mu dětské zážitky posléze proměnily v poezii. Rád lezl po výškách (viz vzpomínky Hermíny Bieblové) a jednou při biřmování, které ve Slavětíně celebroval arcibiskup Skrbenský, vylezl s kamarády Janem Arnoštem, Václavem Novákem, Ludvíkem Kunerlem a Josefem Votrubou na zvonici a klinkali tam při posvátném aktu nohama k poděšenému údivu církevního hodnostáře i všech přítomných. A takto ztvárnil tuto epizodu z chlapeckého života v básni Šibeničníci:

„Pět rozhoupaných zvonů až krev se zpění

Těm co od bujných hříbat ničím se neliší

Kolik hodnostářů to řeklo: Kluci zatracení

Co to tam tropíte ve věži nejvyšší?“

„Nad střechou bílými koni tažené ekvipáže

Burácí smích pěti nespoutaných těl

Pět létajících ďáblů rozpíná paže

Nad střechou kočáru v kterém sám kníže Thun přijížděl“

Jaký nepoměr mezi hraběcím správcem Janem Nepomukem Rážem a buřičským mládím jeho vnuka! S jeho pocity souviselo i to, že odmítal nosit naškrobené košile a šaty s námořnickým límcem; nechtěl se od kamarádů odlišovat. Vévodit mezi nimi při večerních sedánkách „na Herberku“, to ovšem mu bývalo po chuti: vyprávěl humorné historky nebo skládal na kamarády básničky. Miloval už od chlapeckého věku spletité situace a rád je aranžoval pro pobavení ostatních. Jeho oblíbenou zábavou byla hypnóza, kterou provozoval vedle vlastních kupletů a hříček, později na sokolských silvestrech a divadelních hrátkách.

Pro svou až příliš živou letoru byl ovšem více oblíben u spolužáků nežli učitelů. Už v obecné dvojtřídní škole ve Slavětíně se to projevilo: v prvním oddělení prvé třídy dostal vedle samých jedniček ve třetím čtvrtletí první dvojku – z náboženství.

Do školy začal chodit 16. září 1904 u správce školy Josefa Kotíka. Ve školním roce 1905 až 1906 ve druhém oddělení prvé třídy se jeho prospěch zhoršil. Vedle jedniček z chování, z náboženství, ze čtení, z mluvnice, ze slohu, z počtů a nauky o tvarech měřických, ze zpěvu a z tělocviku objevily se i trojky z psaní, z kreslení a z vnější úpravy písemných prací. O tom, jak už na obecné škole kolísala Bieblova snaha v učení, se můžeme poučit ve školní zprávě z prvního oddělení druhé třídy ve školním roce 1906 až 1907. Třídní učitel Oldřich Tvrzník není nucen ani jednou při čtverém známkování v ocenění Konstantinovy práce použít jiných známek nežli jedniček a dvojek. Stejně je tomu i v roce 19007 až 1908, kde se opět objevují dvojky z náboženství.

Školní rok 1908 až 1909 pak zastihl Biebla v první třídě chlapecké školy měšťanské v Lounech. Josef Verner, jeho třídní, hodnotil ho v pilnosti jako nestálého, v jazyku vyučovacím jako dostatečného. Dostatečnou měl Konstantin i z měřictví a rýsování, z kreslení a z krasopisu. O jeho nevyrovnanosti svědčilo i to, že jedinou výbornou měl z přírodopisu, ale z přírodozpytu dostal dostatečnou. V jazyku německém byl dokonce nedostatečný. Vnější úprava jeho písemných prací byla podle vysvědčení neúhledná. Podobně jako pololetní zpráva vyznělo – až na onu nedostatečnou – i závěrečné hodnocení za první třídu měšťanské školy.

Přesto mohl přestoupit roku 1909 do první třídy c. k. státní vyšší reálky v Lounech, kde měl hned v pololetí většinu dostatečných – včetně českého jazyka. Podobné bylo i vysvědčení výroční, podepsané třídním profesorem Jaroslavem Kroupou. Proto také nebyl osvobozen od placení školného.

Vladislav Aksamít, jehož bratr Miroslav byl v prvních letech Bieblovým spolužákem na lounské reálce, uváděl, že tento ústav ovládali národní demokraté. Proto prý byli profesoři mnohem přísnější k žákům, jejichž rodiče nebyli v této straně organizováni. To ovšem nemusel být přesně ten důvod, proč Biebl neprospíval. Jeho matka ve svých vzpomínkách hovořila především o roztržitosti.

Ostatně podobné vysvědčení mu napsal v dalším školním roce třídní profesor František Grepl. Jeden čas Konstantin dokonce bydlel v Lounech v Poděbradově ulici 599 u soukromnice Pavlíny Šroubkové, aby nemusel dojíždět a měl na učení víc času, ale ani to nepomohlo. Problémem nebyl čas, věnovaný nebo nevěnovaný studiu, spíše šlo o to, že Konstantin byl ve zřejmé opozici proti koženému, strohému řádu školy, a že rád provokoval.

U profesora Dr. Josefa Müldnera si udržel ještě z češtiny dostatečnou, v tercii však od Vojtěcha Prokeše dostal v jazyku českém první nedostatečnou – a k ní se připojily i nedostatečné z rýsování a němčiny. Také chování se ustálilo na pouhé dobré.

Z tohoto začarovaného kruhu se už Biebl na lounské reálce nedostal, i když ještě jakž takž prošel tercií a kvartou. Největší půtky měl právě s profesorem češtiny. Karel Konrád, který studoval na téže škole, češtináře Prokeše rovněž znal: „V kvintě propadl /Biebl/ z češtiny u profesora P., jenž našim kompozicím dával podobu vlčího máku, nešetře červeným inkoustem, aby přehazoval a upravoval sloh.

Říkával:

„Příteli, to nejde, nemáte správného slovosledu,“ (a jeho kaučukové manžety při tom šustily jako chřestýš).“

Ještě před závěrem školního roku si k sobě ředitel reálky Alois Zdrahal zavolal Bieblovu matku a radil jí, aby dala syna raději na řemeslo, že jeho další studium je bez perspektiv, že se pro ně nehodí. Poukazoval na to, že i jeho otec byl mydlář a měl dobrou existenci. Rodiče však jeho rady neuposlechli, čekali u syna nápravu, neboť byli přesvědčeni, že nejde o neschopnost.

Z kvinty však vyšel Konstantin 4. července 1914 s těmito známkami: Chování dobré. V náboženství dostatečný. V jazyku českém nedostatečný. V jazyku francouzském dostatečný. V dějepise a zeměpise dostatečný. V matematice nedostatečný. V přírodopise dostatečný. V chemii nedostatečný. V deskriptivní geometrii nedostatečný. V kreslení dostatečný. V tělocviku velmi dobrý. V jazyku německém dostatečný. A konečný rezultát: „Žák tento není způsobilý, aby postoupil do třídy vyšší.“ O Bieblově zájmu o vyučování svědčilo i to, že měl na vysvědčení zapsáno 224 zameškaných učebních hodin, ačkoliv dříve se počet těchto hodin pohyboval kolem třiceti. Nebylo divu, že sborovna se proti „černé ovci“ sjednotila.

Francouzštinář Jaroslav Krátký se o těchto letech zmiňoval se zpětnou benevolencí: „Z Loun se pamatuji dobře na jeho drobné potíže ve škole, které vyplývaly z jeho tvořící se povahy. Byl hoch citlivý, něžný, milý, ale i rozmarný. Byl-li ve svém uzavřeném světě dotčen nebo popuzen neživotným a skutečného světa vzdáleným školním řádem, reagoval nebo se bránil úsměškem, posunkem nebo náznakem drobného útoku z pozadí.“

To ovšem nesnesl ani ředitel Zdrahal, ani třídní Ladislav Musil, tím méně češtinář Prokeš. S žákem, který byl věčně v opozici, bylo nutno skoncovat. Na vysvědčení můžeme najít přípis, podepsaný 9. července 1914 ředitelem Zdrahalem: „Žák tento vystupuje z ústavu se svolením rodičů. Není příčiny, pro kterou by na jiném ústavě přijat býti nemohl.“

Následovaly prázdniny. Panský hajný Čapek měl pro Konstantina připravena nejlepší místa na čekání. Paní Šliková mu vždy v neděli dávala do klopy bílý narcis. Chlapec vycházel na dlouhé procházky se psem Tajfunem. Tato idyla však posléze skončila a propadnuvšího studenta čekala Praha.

Kvintu opakoval Biebl na C. k. české reálce v Praze na Malé Straně. Můžeme si porovnat, jakých výsledků dosáhl tentokrát, ve školním roce 1914 až 1915. Třídní profesor František Hess mu s datem 26. června 1915 zapsal na školní zprávu tyto známky: Chování velmi dobré. V náboženství velmi dobrý. V jazyku českém velmi dobrý. V jazyku francouzském dobrý. V dějepise a zeměpise velmi dobrý. V matematice velmi dobrý. V přírodopise velmi dobrý. V chemii velmi dobrý. V deskriptivní geometrii velmi dobrý. V kreslení dobrý. V tělocviku velmi dobrý. V jazyku německém dobrý.

Konstantin Biebl vyšel z pražské kvinty s vyznamenáním!

Čím byl způsoben tento zvrat? Asi ne pouze změnou školy, i když malostranská reálka určitě byla značně jiná nežli zkostnatělá, puritánská reálka lounská. V té ještě před odchodem Konstantin stihl hodit po profesoru Prokešovi mokrou houbu, což mu vyneslo karcer. Jistě nikoli pouze faktem, že byl v Praze pod dohledem strýce, ředitele malostranského gymnázia. Patrně také ne pouze pražským prostředím, v němž se tak náhle ocitl. Ale snad se všechny tyto faktory zamíchaly dohromady. Snad měl i čas si přes prázdniny uvědomit zklamání, které svým nedobrým výsledkem připravil starostlivým rodičům.

Do Prahy také přišel o poznání vyspělejší, než jak se dotud jevil v Lounech a ve Slavětíně. Jeho příchod na novou školu vylíčil spolužák Václav Kolátor: „Bylo to v první světové válce. Do třídy vstoupil nový kluk. Na první pohled z venkova. Osmahlý, s jiskrnýma hnědýma očima. V usměvavé tváři zářily bílé zuby. Husté, kaštanové vlasy pečlivě česané do patky.

Přišel k nám z lounské reálky. Šelmovským úsměvem a jistým vystupováním si naráz získal srdce spolužáků. Kosťa nebyl obyčejný kluk. Měl za sebou již několik vážných lásek a po kantorovi hodil mokrou houbou!“

Praha ho ovšem dál formovala: „Záhy z venkovského chlapce se stal uhlazený švihák, který třídu okouzloval svým měkkým příjemným tenorem, břitkým vtipem, zaměřeným převážně na zkostnatělost profesorů.“

V Praze bydlel v Josefské ulici číslo 6 u „babičky“ Hornerové, která mu nahrazovala domov. K ní se vrátil i po příchodu z válečného nasazení, když pokračoval ve studiích. Z těch dob se také datují verše, které na svou bytnou složil:

„Znáte paní Hornerovou?

Paní Hornerová je matkou studentů,

děti, jež měla –

dávno jí zestárly v hrobě.

Ještě pár kroků

udělá kol plotny,

na jaře

ztratila i řeč. –

Sedí u kamen na dřevěném truhlíku,

dívá se do žhavých uhlíků

a pláče pro Jeníka Pryknerů,

kterého na vojně zabili.

Najednou povstane,

jako když chce něco říct,

neřekne nic –

mávne jen rukou

jako raketou,

jež chybí míč.“

U této vdovy po prvním přednostovi železniční stanice Vrbno nad Lesy, jak se představovala, než oněměla, které bylo již přes osmdesát, a u její čtyřicetileté schovanky, obchodvedoucí firmy s klobouky Veider, se tedy Konstantin ubytoval. Okna z jeho pokoje vedla do Mostecké ulice. Jeho spolubydlící byli IngC. Ernst Schulz z Bohosudova, který studoval na německé technice, František Hájek a Jaroslav Nims ze Slavětína a později i mladší Vladislav Aksamít. Navíc na obědy docházeli k paní Hornerové sourozenci Volfovi.

Bieblovi rodiče se již v roce 1912 přestěhovali do Slaného, kde si MUDr Petr Biebl v Husově třídě otevřel zubní ordinaci a kde setrval až do svého odvedení do války, jeho žena pak až do roku 1916. Konstantin však tuto změnu nebral příliš na vědomí. Pokud byl na lounské reálce, zůstával ve Slavětíně u dědečka Ráže (nebo v lounském podnájmu). I teď se na prázdniny vracel takřka výhradně do Slavětína, přesvědčen o přechodnosti pobytu rodičů ve Slaném.

Vliv hlavního města však v této době dominoval. Získal si tu řadu nových přátel, měl několik chlapeckých lásek, lákala divadla a biografy. Nejvíc snad propadl opeře. „Znal celou řadu tenorových partií nazpaměť,“ dosvědčil Václav Kolátor. „Nejraději zpíval árii z Komediantů Směj se, paňáco a Jeníka z Prodané nevěsty. A tak náš nový tenorista obohatil již od podzimu jinak skromný repertoár naší kvinty tím, že kromě alotrií a fotbalu, který u nás převládal, začali jsme pravidelně navštěvovat operní představení v Národním divadle. Na schodech bidýlka druhé galerie s partiturou na kolenou jsme prožívali nezapomenutelné chvíle mnohých operních představení s jejich slavnými představiteli a hrdiny. Ač nebyli jsme na druhé galérce jen pasivními posluchači, Kosťa docílil toho, že jsme ještě do vánoc zcela vážně nastudovali celou Prodanou nevěstu. Bylo však pro nás nemilým překvapením, že o předvedení našeho uměleckého díla nikdo nejevil zájem. Dalo to mnoho práce našemu katechetu Patrovi, aby nás kvintány přesvědčil, že škola takové produkce nemíní nejen podporovat, ale ani provozovat. A tak zůstalo jen při nastudování této slavné opery. Kosťa však svým měkkým lyrickým hlasem zpíval dál „každý jen tu svou má za jedinou“ ve třídě, doma i na ulici cestou ze školy.“

Konstantin Biebl ve vojenském

Konstantin se tedy s prostředím své nové třídy sžil. Zakrátko v ní nebyl cizím elementem, jeho vliv působil i na ostatní: „Vznětlivý, romantický Kosťa neuvěřitelně rychle srostl s naší třídou, jíž přinesl mnoho nového. Tu se zablýskl svým jiskřivým humorem, onde zase šlehl vtipem po kantorovi, spolužáku i po sobě. Uměl rozmarně vyprávět příhody ze svého dětství. Rád se dal unášet svou fantazií, kterou i silně působil na své okolí. Postihovalo to třídu a někdy i kantory. Ve volných chvílích se zabýval i astrologií a okultismem. Jeho pokusy v tomto oboru nám přinášely mnoho veselých chvil, ale i strachu. Měl měkké citlivé srdce a zvláště vyvinutý smysl pro dobro a zlo. Svým sociálním zaměřením byl pokrokovým elementem ve třídě. Plně s ní prožíval radostné i smutné chvíle.

S kytarou v ruce zpíval písně pro své i naše potěšení.

Kosťa miloval život, jasné slunečné nebe. Měl rád lidi. Byl poetou, zpěvákem a dobrým kamarádem třídy až do sexty, kdy se najednou celá třída začala rozpadávat.

Přišla světová válka. Třída prodělávala odvody.“

Situace se přiostřovala: „Přišla éra loyálních projevů, válečných kompozic, execírek na Letné a Invalidovně, zkoušek inteligence.“

Tyto události však už Konstantin se svou třídou neprožíval, byl odveden jako jeden z prvních. Jako mnozí jiní z jeho generace byl vržen do soukolí válečné mašinérie přímo ze školních škamen, byla mu oblečena uniforma rakousko-uherského vojáka a měl bránit „takovou blbou monarchii“, která „nemá ani na světě bejt,“ jak pravil za obdobné situace Josef Švejk.

Jaroslav Hašek líčil na jednom místě svých Osudů dobrého vojáka Švejka za světové války pocity mladého chlapce, který musel narukovat: „Mladičký voják vzdychl si upřímně. Litoval sám svůj mladý život, že se narodil v tak hloupém století, aby ho zařezali jako krávu na porážce. Pročpak je tohle všechno?“

Proti pozdnímu vzpomínání Hermíny Bieblové na „osudy dobrého vojáka Biebla za světové války“, ve kterém milosrdný čas zřejmě překryl chmurnost oněch let, stojí protikladné svědectví spolužáka: „V jednom ponurém zimním dnu se Kosťa vrátil z pole, jako vojenský zběh. Ve špinavém vojenském stejnokroji, páchnoucím potem a krví. Hustě zarostlý. Oči vyděšené prožitou hrůzou, horečné nevyspáním cestou a hořké bolestí.

To nebyl ten slunný, veselý chapec. Před námi stál zničený, utrpením předčasně zestárlý muž…

Kosťa se vrátil domů v těžké duševní krizi… V horečnatém stavu chrlil krev.“

Vlastní životopis

„Můj otec byl zubním lékařem. Ve volných chvílích maloval, sochařil a někdy také psal články do pokrokových novin. Pro své protirakouské smýšlení byl za první světové války pronásledován pověstným Halbubrem. Nedovedl čelit manýrám tohoto pochopa a raději spáchal sebevraždu. Má matka, ctitelka stoické filozofie, příkře odsoudila otcův čin. Slabost jí byla cizí. Slabost neodpouštěla nikomu. Ani tomu, koho nejvíc milovala. Ve svém stáří našla si cestu ke komunismu. Nesmírně jí imponoval heroismus obránců Stalingradu. Když potom pochopila i příčiny tohoto heroismu, zamilovala si Sovětský svaz. Tato žena od dětství mne nabádala k vnitřní čistotě a statečnosti. Z matčina nočního stolku zmizely Myšlenky císaře Aurelia, zajímá se živě o současnost. Má sestra je prostá žena, která vede naši domácnost, ošetřuje nemocnou matku a zastává několik funkcí v místní organizaci v Slavětíně. Tak vypadá rodinné ovzduší, v němž nejčastěji pracuji a žiji.

Jsem členem komunistické strany devětadvacet let. Není snad zapotřebí, abych se zde rozepsal o své literární dráze, která je sdostatek známa. V politických sporech stál jsem vždy po boku Vítězslava Nezvala. To znamená: vždy a za všech okolností po celá desetiletí jsem zůstal věrným stoupencem strany. Literární omyly, kterých jsem se v minulosti časem dopouštěl, hodlám vyvážit svou novou bojovou poezií. Nejsem ještě ani zdaleka spokojen s tím, co jsem prozatím napsal.

První světová válka byla pro mne cenným poučením. Naučila mě dívat se na svět mřížemi rakouských vojenských arestů. A dala mi příležitost poznat život i způsob boje černohorských komitů a partyzánů. Dovedu si živě představit, čím se dnes v horách zabývá statečný jugoslávský lid.

V roce 1919 patřil jsem k těm, kteří z politických důvodů nenarukovali. Za neuposlechnutí mobilizační výzvy byl jsem postaven před vojenský soud v Terezíně. Do terezínské kobky jsem se nedostal zásluhou Arnošta Ráže, bratra mé matky, advokáta a známého komunistického básníka, který mě hájil opravdu obratně, uvážíme-li, že se mohl opřít jen o vratkou „potvrzenku“, podepsanou soudruhem Fr. Šlikem, bývalým starostou v Slavětíně.

Na svých dalekých cestách poznal jsem na vlastní oči utrpení a bídu koloniálních a polokoloniálních národů. Ale také národně osvobozenecké hnutí Indonézanů. Na podzim 1926. Strach imperialistů má velké oči. Přes výslovný zákaz policie, která mne v Semarangu i jinde mořila svými nekonečnými výslechy, stýkal jsem se s domorodci, což v těchto neklidných dobách bylo i nebezpečné. Teror, deportace „provinilců“ na Novou Guineu, to mě příliš pobouřilo, než abych mohl neprojevit svůj názor na tamní události. Byl jsem nucen svůj pobyt na Jávě zkrátit proti stanovené době, neboť zájem koloniální policie o moji osobu rostl.

Už v prvních dnech německé okupace jsem byl varován přáteli a jedním členem tehdejšího četnictva v Lounech, že u nich Gestapo pátralo po mojí politické činnosti před válkou, protože mu bylo známo, že jsem odhalil jednoho jeho agenta ve veřejné místnosti v Lounech už roku 1938. Zjistil jsem, že si tento agent pořizoval soupis agilních soudruhů na Lounsku a Žatecku. Z popudu F. X. Šaldy jsem organizoval v Lounech pomoc německým soudruhům z Říše a židovským uprchlíkům, kteří s nimi přešli hranici. Hodně jsem se s nimi stýkal, podporoval je a poskytl přístřeší některým německým umělcům. I do těchto řad se vetřeli agenti německé policie, kterými jsem se nedal oklamat a jejich činnost jsem alespoň ve svém kraji znemožnil. Pro svoji všeobecně známou příslušnost ke komunistické straně jsem byl hned po okupaci sledován nejen německou policií, ale také jejich spolupracovníky z řad domácí reakce. Toto později vrcholilo veřejnými udavačskými útoky v protektorátním tisku. Protože jsem byl nucen měnit stále svůj pobyt, mohl jsem proti okupantům pracovat jenom příležitostně. Leccos jsem zařídil a podnikl z vlastní iniciativy, ale pro svůj už tehdá špatný zdravotní stav jsem se nemohl zapojit do trvalé činnosti v ilegalitě.

V květnovém povstání roku 1945 jsem dle všech svých sil pomáhal, v místě Pod Emauzy jsem při této činnosti utrpěl i zranění na ruce. Na Vinohradech i jiných místech Prahy jsem se účastnil akcí proti Němcům, střílejícím z budov. Moji účast v revolučních bojích mohl by například potvrdit s. inž. František Němec, dnes zaměstnaný v plánovacím úřadě Československého státního filmu.

Pro stranu pracuji při každé příležitosti denního života. Dále soustavně pořádáme s Karlem Konrádem literární večery hlavně v mimopražských organizacích.

S nesmírnou radostí vítám tu možnost uvidět drahý Sovětský svaz, ale obávám se, abych svým neuspokojivým zdravotním stavem (chorobou pankreatu) se nestal přítěží výpravy i našich milých hostitelů, kdyby se má nemoc na cestě zhoršila.“

/Předběžné poznámky k životopisu/

„Marie 4500 Kč.

Matka pro stáří zbavena členství

Marie v Hradci (1926 – 28) 1948

účast na akcích V. odboru min. inf.

Účast v revolučních bojích 1945 v Praze

Za války ilegální činnost s Frant. Sailerem z Loun, který později zemřel

Další činnost s dvojicí Jar. Pížl z Loun a Věra Pížlová z Loun, kterým jsem pomohl v jejich činnosti na skupinu Libochovice. Věra Pížlová byla později popravena – zásobování židovských vězňů v Terezíně. Odhalení německých špiónů a zneškodnění jejich činnosti. 1938

Starý Sambor, Vídeň atd. za světové války

Před zatčením v Náchodě byl jsem zachráněn místními pracovníky (insp. Karas a jiní)“

Na okraj curricula vitae: Je nutno si uvědomit, že zdůrazňování určitých politických aktů se dálo v souvislosti se stranickým prověřováním v době, kdy kdokoli mohl být ohrožen (viz politické procesy). Netvrdím, že je třeba brát je s rezervou, ale akcentování věrnosti straně a revolučnosti vůbec vyplývá už tehdy z obav z možných následků neprověřenosti.

/Profesor Jaroslav Krátký doplnil dříve uvedenou vzpomínku na Bieblova školní léta:/

„Byl jsem jeho učitelem na reálce v Lounech v letech 1912 – 1914 a znal jeho zrání v prostředí školy a rodiny v letech dospívání. Později, po první světové válce, setkával jsem se s ním za svého působení v Praze a sledoval i v osobním styku s ním jeho básnický růst a přelom.“

Konstantin Biebl s Dr. Kselikem na Jávě

Z dopisů Konstantina Biebla (a Konstantinu Bieblovi)

„Velectěný pán p. Václav Kolátor, Praha III, Radeckého nám. Č. 1

Adresa: Jed. dobr. K. B., stará škola, Plzenec

Milý Václave! Šťastně jsem prožil první dny života vojenského, které byly nejnepříjemnější. Vzpomínám, jak užíváš teplých dnů, ana leže na plovárně, ničeho nedělaje a se naparuje, zatímco já mechanicky obrábám svoje oudy. Měj se dobře, a až budu mít čas, napíšu Ti toho více. Vyprošuji si poručení slečnám sestrám.“

/Pohled: Przemyšl. Widok ogólny. Razítko: Sambor III. 16/

„Velectěný pán p. Václav Kolátor, Praha III, Radeckého nám. 1, Böhmen

Přijmi srdečný pozdrav z krásného Přemyšlu!

Tvůj Konsta

Rukypolíbení slečnám sestrám.“

„Löbliches k. u. k. Kommando des k. u. k. Infanterie Regimentes No 73

Endesgefestigter Konstantin Biebl, Schüller der VI. Klasse an der k. k. böhm. Staatsoberrealschule in Prag – Kleinseite, geboren im Jahre 1898, zuständig nach Slawietin bei Laqun, bittet um Aufnahme als Einjährig-Freiwilliger auf eigene Umkosten, da er bei der letzten Landsturmmusterung 18. April d. J. in Prag als waffenfähig befunden wurde, falls er die Ergänzungsprüfung für den Einjährig-Freiwilligen Dienst, der er sich im nächsten Prüfungstermin untersicht, gut bestehen wird.

Als Dokumente erlaubt er sich vorzulegen: 1) Eintrittschein,

2) Väterliche Zustimmung, 3) Legulisierten Revers.

Gleichzeitig bittet er vor Antritt des Dienstes am 11. Mai die Entscheidung ihm Rundzugeben.

Mit Hochachtung:

Konstantin Biebl,

wohnhaft jetzt bei den Aeltern

in Schlan (Böhmen)

Hussgasse 107

An das k. u. k. Kommando

Des Infanterie-Regimentes No 73

In Prag-Werschowitz

Konstantin Biebl

Oberrealschüller

Schlan (Böhmen), Hussgasse No 107

Bittet um Aufnahme als Einjährig-Freiwilliger

3 Beilagen

Präs: Prag, am 30. Apr. 1916

K. u. k. Ersatzbataillon des Inftregmte Nr. 73

Exh. Nr. 4/603 Adj. Mit 3 Blg.

Hierorts wird auf Sie nicht reflektiert.

2. 5. 1916“

/Václavu Kolátorovi – pohled: Lirniki na jarmarku. Razítko: Krakau – 23. VII. 16/

„Velectěný pan p. V. Kolátor, student, Praha III, Radeckého nám. 1, Böhmen

Přijmi srdečný pozdrav z Krakova

Kosťa“

/Dopis v černé ořízce, razítko: 11. 10. 16/

„Vážený pán p. Václav Kolátor, student, reálka, Praha III

v Slavětíně dne ?/X. 16

Milý Václave!

Zkrátka: Jsem nemoc – nejedu. Buď tak laskav a napiš mi něco – Jest mi smutno! Nerad se přiznávám k tomu – ale je to pravda –

Z bojiště mne došly smutné – ale předvídané zprávy od posledního ze 16 kolegů – dva kříže přibyly v mé čapce.

Noci mne zabijí – smrt – boj – zkrvavené lebky kolegů – to vše – bičuje moji nemocnou duši – a drtí lebku – – – však odpusť! Co budu Tě nudit mojí bolavou duší: jsem d-----ě chorý!

Buď schovívav!

Však mám dobrou masku – a časem naučím se smát – jen třeba študovat roli! A dost o tom!

Ještě jedna povinnost mne nutí – abych se vrátil trochu zpět.

Tenkráte, jak jsem byl u Vás – Tvoje sestřička mi dala koláče s sebou – a ve své neomluvitelné „neovládanosti“ jsem zapomněl poděkovat – já blbec. Ale nejen to! Bylo to vůbec netaktní to přijat – protože jich bylo tak mnoho! (jak se stydím) V tomto případě nemyslím, že jsem je neměl přijat – protože jsem přesvědčen – že mně je slečna nenabídla pro pouhou formalitu (obzvláště když viděla „člověka“, který jak „ras“ se vrátil..) – a zkrátka že jsi mi víc – než tuctový přítel, Vášo! Ty mne chápeš a přikryješ pláštěm milosrdenství! –

Jak udělal Krátký maturu? Co dělá Praha i se svým životem? Lapám myšlenkami tu nádheru! Co dělá Vaňas? Vtipkuje ještě na nezřízenosti světa?

Co se týče mého života, je velmi omezený! Ležím! Dopoledne se dívám na ornamenty na stropě a do blbé tváře sv. Jana na jednom obraze starodávném (totiž ten obličej je blbý na tom obraze – netvrdím, že sv. Jan – –). V poledne slyším zvony (jak dlouho?), hrčení vozů a bučení dobytka s doprovodem nějakého pasáka sprosťáka! A odpoledne se dívám do blbé tváře – – –

večer se dívám do ornamentu na stropě – a až se změní ve fantastické tvary a převede mne v tupost – která přejde ve snění –

Zdá se Ti to směšné, ale je to pravda! Však přijde čas – Praha – – – Touha! Život – a né zaživa hnít – ve hnilobě duše!

Do Prahy přijedu – (jestli totiž nebudu) asi po svátcích – když né „direkt“ do Prahy, tak aspoň blízko, jako jsou B-----e!

Napiš mi něco! – ovšem jestli chceš! Je to škrábanice, viď! Já mám „takhle“ krásný rukopis, besonders když to píšu na posteli!

Tvůj přítel (je to dost divný mít přítele blázna) Konsta

Slečnám sestrám si vyprošuji rukypolíbení – Mílovi pozdrav. Až dočteš, tak nekritizuj!“

/Václavu Kolátorovi:/

„Milý příteli!

Odpusť, že Ti tak dlouho nepíši.

Nemoc se mi poněkud zhoršila, neboť jsem znovu prodělával paratyfus, „regma“, disenterii, zánět plic, srdeční nervózu, melancholii, trombózu, otřesení nervů atd. etc. (mezi jiným časté krvácení z nosu a mdloby, jak jsem to již ve škole míval).

Je mi velice divné, že Kurz byl odveden – myslel jsem, že taková žbla- či pra-buňka jest „pro jednu duševní chorobu“ soudně untauglich uznaná.

A Hryčovec se zlatou žilou? Také?

Jelikož dostávám srdečný záchvat – končím pomalu, ale zato zvolna. Nezáviď mně, že Vám elektriky a „lanové“ nejezdí – u nás v Slavětíně také né – ale proč Ti to povídám – jistě si se to také v novinách dočetl.

Máte ještě hodně koček na dvoře a balkónech?

Pozdravuj toho mladíka „přesdvůrvodnaproti“, co se tenkrát na mě tolik durdil! Rukypolíbení sestrám slečnám si vyprošuji – pozdrav Mílovi a té paní, co říkala, že mám „mal ochio“ (zlé oči), a znamenám se Tě v plné úctě já věrný (dík, že jsi muž, že mohu Ti zůstat věrný) Kosťa Bíbl a

zčásti pro Tebe pokračuji ve Fantově dopise.“

/Václavu Kolátorovi:/

„– – – –

– Padá sníh bílý, čistý, jasný. Na zemi mění se v bláto – špinavou, kalnou vodu. – Bělost každé vločky je jen maskou shnilého jádra. Kdo udrží je na čas v jejich pokrytectví? Je to Mráz, který tvoří tropické květy na chladnoucích oknech. Vločky padají z nebe čisté, ale „zničí se morálně“, čistíce špinavou atmosféru. Další „vločky“ zůstanou čisté, majíce cestu raženu těly svých předků. Však čistota jejich je krátká – padnou do bahna svých bližních – aby kráčely za jejich heslem. Některé vločky padnou na střechy, kde dominuje nějaký čas jejich čistota, – až přijde Slunce a odhalí jejich škrabošku a ony se řítí po společném okapu do říše tmy a bahna. Štěstí, že „vločky“ v bahně si libují – nedivme se – je to jejich osud.

Však jejich život netrvá dlouho!

Z bahna vypařuje se čistá, jasná voda, – její pára vznáší se k nebi – a na zemi zůstává špinavé nehybné bláto – a Ty jsi ona vločka, – která nejvíce bahna zanechá a nejmíň se z ní „dobré vody“ vypaří – protože si na můj první zoufalý signál do šera – ani neodpověděl. Ale teď si nucen. Já Ti to poručím a Tě o to prosím. Jdete k odvodu. Vím. Budete odvedeni? Budete. Máte protekci? Neexistuje žádná v tomto případě. Žádný z vás není mrzákem, ani duševním – – (když Kurz) – – – , ani tělesným – (když Hryčovec) – Chci vědět, ke kterému regimentu – nebo vůbec k čemu půjdete – – kvůli Vám (uzdravím se!), vynasnažím všechny síly se – dát přeložit tam – kam Vy půjdete!

Buď zdráv, pozdravuj klasu a odepiš.

Váš zneuznalý kolega Kosťa“

/Dopis v černé ořízce, razítko: 29. XI. 16/

„Pán, pan Váša Kolátor,studující, Praha III., Radeckého n. č. 1

Léta Páně 1916

Milý Vášo!

Předně odpusť, že Ti tak brzo píši, neboť jest to také trýzeň „hnedky za čerstva“ moje volovinky a bolesti poslouchat. Tvůj dopis mě mnoho potěšil a v mnohém světla do Vašeho života poskytl.

Tím smradem, kterým trpíte ve třídě, jsouce v blízkosti jistého centra, kam míří cesty všech smrtelníků bez rozdílu stavu a pohlaví. (Ovšem že jsou rozdíly – jest takový institut pro dámy – extra pro pány (viz nápisy „Páni“ – „Dámy“), a dokonce v „těžších“ případech možno použíti za deset haléřů I. třídy, za 6 h II. tř a za 4 h III. tř. (jestli to totiž nezdražili nebo nezdanili) – a celkem jest to věc známá a člověk může býti spasen v kterékoli třídě. – Tak tedy tím puchem (ale ne „Puch“, firma na auta, velocipédy atd.) trpím také já. Totiž naproti mému oknu bydlí jeden „Bauer“ (shodou okolností jmenuje se také Tonda, ale není „dříč“ tak obzvláštní, ačkoliv má na kalhotách (a to na místech nejchoulostivějších) mohutné díry, takže mu časem i „pleť“ prokukuje, z čehož možno logicky bez jakýchkoli vzorců vyvoditi: „Nenosí prádlo.“)

Odpusť, že Tě otravuji popisováním cizích osob – ale to spadá do děje! – A ten „Bauer“ má rozsáhlý dvůr, a v tom rozsáhlém dvoře má příšerně rozsáhlou pyramidu hnojnou, ohromných rozměrů a tak mohutné „smradupůsobnosti“, že zásobí svojí lahodou celou obec. Atomy jejích plynů jsou tak působící, že pronikají i do soukromých bytů a ani můj hrad neušetřily. Však jaký div! Ten smrad působil blahodárně na moje nervy (možná, že ten plyn mimo H2S také O3 v sobě choval) a úplně navrátil mysl do starých kolejí. To se hned projevilo tím, že jsem našel rady i pomoci všem obyvatelům v Slavětíně proti tomu smradu náramnému. Totiž každý obyvatel dal 10 h a za sumu sebranou koupili jsme „františky“ a kadidlo – které se na extraktomuzřízenému ohništi pálily. Oba smrady navzájem reagovaly (vlastně jeden smrad a jedna vůně) a utvořily jakousi třaskavou směs bezvonnou.

Také denní program života jsem změnil.

I. Dopoledne studuji záhadný úsměv Mony Lisy, jejž marně pokouším se přenésti na plátno! „Ksicht“ je dost dobrý, ale ten úsměv! Nakreslím-li ústa: /obrázek hlavy s vodorovnými ústy/ – – – (takhle primitivně Ti to naznačím), vyhlíží, jako by místo úst měla pecku datle.

Když jej naznačím takhle: /obrázek hlavy s ústy prohnutými dolů/, tak se směje jako paňáca, ale kterému se nic nestalo. A konečně, když takto: /obrázek hlavy s ústy prohnutými nahoru/, vypadá jako Ludvík XIV. před popravou.

Jenom jednou se mi podařilo poněkud naznačit její záhadný úsměv, ale jenom na moment! Dojat sám nad sebou políbil jsem v rozpoložení Monu Lisu a její úsměv se otiskl na moje rty. Představ si můj vztek – ale bylo již pozdě. Mona Lisa místo úsměvu měla tam jen „rozcápnutý drek“, který jsem již znova do prostoru vytáhnouti nedovedl. Škoda! – – –

II. Odpoledne se zabývám tvořením básní a písní. Dnes právě složil jsem kostelní píseň smuteční, která lká nad úmrtím Konstantina Biebla. (Vysvětlení: až umřu, nechám si ji zazpívat.) Notu ještě nevím, ale nejspíše užiji z nějaké staré, krásné písně české jako: Na Marjánce nebo Na císařské louce – – – nebo Já jsem Ferda Babinej. Jako úvod složil jsem překrásnou píseň (ale né o Svini a pávu). Slyš:

Kynul Pán tam nad oblaky,

tvůrce mužů, ženských taky,

by ubylo pozemského

matka země v lůno vzala,

duši Tvoji ďáblu dala.

Sladce spi – carara – sladce spi!

Není to krásné? A jak lidově a prostě to zní!

III. A večer co dělám? Nechávám si předčítat od „děvečky“, zvlášť k tomu „najaté a způsobilé“ předčítati – obyčejně věci s Biblí Králickou co do názoru i provedení se rozbíhající.

IV. Pozdě v noci, při měsíčku a zavřené okenici, signálem zoufalým své mandolíny do šera marně volám a zpívám. Však ten selský lid nemá smyslu pro moji lyriku.

(Neboť jsem zřetelně slyšel, jak jedna bába kolemjdoucí zařvala: „Který p……k to tady tak pozdě huláká?! – – – „

Marnost nad marnost!

Pozdravuj Fantu a řekni mu, že se mi zdálo o jeho sestře.

Zdraví Tě

Tvůj

Konsta.

Poručení sl. sestrám.“

/Pohled. Sbírání hříbků. Razítko: K. u. k. Infanterieregiment Nr. 40 Superarbitrierungsabteilung/

„Pan Váša Kolátor, vysokoškolák, Radeckého nám.1., Praha III, Čechy

Přijmi pozdrav ze slavnosti samborské. Právě mi tady jedna „panienka“ vylila na hlavu půl litru – vody – tady je totiž zaveden takový mrav, že lidé lejou na sebe vodu – je to konečně ve válce moudřejší bavit se takovým laciným způsobem – – –

Pozdravuje Tě K. B. Sup. Abt. I. R. 40. Sambor“

„Vážený pán p. Václav Kolátor, vysokointeligent, Radeckého nám 1, Matička Praha III, Čechy

E. F. K. K. Biebl, Wachcomp., Sanok, Galizien

Přijmi srdečný pozdrav:

z Mostu dne 5/10 o 3 H 10 min.

z Loun dne 5/10 o 7 H 3 min.

z Prahy dne 6/10 o 6 H 45 min.

z Olomouce dne 6/10 o 11 H 37 min.

z Přerova dne 7/10 o 4 H 2 min.

z Odrberku dne 7/10 o 5 H 47 min.

z Krakova dne 7/10 o 10 H 1 min.

z Tarnova dne 7/10 o 12 H 52 min.

z Dembyce dne 7/10 o 2 H 6 min.

z Řešova dne 7/10 o 5 H 3 min.

z Přemyšlu dne 7/10 o 6 H 58 min.

z Chyžóva dne 8/10 o 3 H 2 min.

ze Zaguře dne 8/10 o 11 H 25 min.

ze Sanoka dne 8/10 o 9 H 35 min. večer

Sanok dne 9/10 1917

Dnes odjíždím na několik dní do Terstu! Pošlu Ti lístek.

Zdraví Tě Kosťa

Mílovi pozdrav!

Slečnám rucelíbám“

/Pohled: Budapest. Halászbástya/

„Pan Václav Kolátor, vysokoškolák, Radeckého nám 1, Praha III, Böhmen

Drahý příteli!

Přijmi srdečný pozdrav cestou na nádherný orient.

Pozdravujte mně nastox, co jsem měl v Praze tolik rád

Kosťa“

/Pohlednice: Goražde/

„Ctěný pán, p. Václav Kolátor, student, Praha III, Radeckého nám., Böhmen

2/XI

Drahý příteli!

Podnikám báječně ohromně krásnou cestu pěšky ze Sarajeva do Černé Hory.

Je to báječné, ale přece sakramentální!

Zdraví Tě Kosťa“

/Razítko: Plevlje 11. XI. 17/

Vážený pán p. Václav Kolátor, student, Radeckého nám. 1, Praha III, Böhmen

E. F. Biebl, Baons 518, Etappenpost Plevlje, Montenegro

10/XI

Drahý příteli!

Již začínám a nevím, co začít. (Připadám si tak, jako když Škeble řekla: „Sedněte si a zůstaňte stát!“ Pamatuješ se na to?)

Jak se Ti daří na „vysokém učení“? Zajisté dobře, neboť tam se dostávají jenom „jedničky“ (ovšem že různý počet jich má Aurhán a Fanta…).

Pěstujeme silně hudbu a zpěv. Aspoň nám není tak smutno, jako nám není veselo.

Zdraví Tě

Konsta“

/Lístek polní pošty s textem Jsem zdráv a daří se mně dobře. Na tomto lístku nesmí se nic jiného sděliti. – v 9 jazycích. Razítko: Plevlje 21. XII. 17/

„Veselé Vánoce přeji panu Václ. Kolátorovi, stud., Radeckého nám. 1, Praha III, Böhmen

C. F. K Biebl, Baon 518, Etappenpost Plevlje, Montenegro“

/Pohled: Mohamedanske žene u Bosny, sakrivajuči se – přikreslen perem obličej v jednom okně/

„Vážený pán p. Václav Kolátor, vysokoškolák, Radeckého n. 1, Praha /turecká číslovka/ III, Böhmen

– – – to je „tři“ po turecku, a jestli tomu nevěříš, no tak se zeptej!

Šťastný „Nový Rok“ všem Vám „dětem“ „od samého srdce“ přeje Váš strejček z Černé Hory“. (To je na rok 1918 – kdyby to náhodou přišlo vo ňákej rok! – – –

později – je špatné spojení.)“

/Václavu Kolátorovi – první řádek turecký nápis/

„Montenegro 3./I.

Vážený příteli!

Děkuji Ti za Tvůj dopis, připomněl´s mi opět Prahu i celý její život.

Plevlje je město čistě turecké – též já jsem se již úplně životu tureckému přizpůsobil – mohu
(– ruku na srdce –) říci, já měl pro „něj“ vždycky vlohy – (Času mám dost, jsem v kanceláři a úřaduji jen dvě hodiny denně.)

Sylvestra jsme oslavili důkladně, jak se na pořádné a slušné lidi patří. Totiž: loučili jsme se se „Starým Rokem“ právě tak dlouho, jak jsme „Nový“ oslavovali, toliko s tím rozdílem, že jsme se začli loučit s jasnou myslí a končili „takřka“ v „bezvědomí“.

Slavnost odbývala se v Off. Mense. Úvod (prolog) začal známým vojenským orchestrem. Aby ukázal zdatnost a vojenskou vytrvalost, „zahrál“ několik kousků „ráz naráz“.

Potom „čtyři“ páni předvedli zpěv „Herzklopfen“. Bylo to dost hezké, jeden druhému „cosi“ zpíval a ze slov „Fräulein“ a „Kanape“ jsem „tak tak“ vystihl obsah děje.

Pak opět se do toho vložil orchestr. Zahrál „Ach ta noc – –“ se zpěvným doprovodem publica, takže zrovna, ale zrovna právě takový dojem jsem měl – že jsem v „Aréně“ na Smíchově. Po několika méně významných produkcích jako: „Gramofon“ s doprovodem piana a basy nebo pískání na „hubu“ s doprovodem kapesního flašinetu nastala pauza – blížila se dvanáctá – „Starý Rok“ s „Novým“ počali zápasit; také náš „rozum“ vedl již dlouhý zápas s alkoholem, a než „Nový“ zvítězil, ležel již rozum na „lopatkách“. Když nastala dvanáctá, lampy se „stáhly“ (nikoliv „zhasly“, nebylo třeba, – dámy tam nebyly) a „kdosi“ (snad uhodneš kdo?) dvanáctkráte udeřil na „cosi“, co dvanáctkráte „zachraptilo“. Zdá se mi, že to byl hrnec (dokonce mám podezření na určitý druh zmíněného předmětu – pro krásný baňatý tvar) – ale tvrdit to nemohu, – byla tma a můj rozum nebyl schopen zdravého úsudku.

Když se lampy „rozsvítily“, ujal se vlády „Nový Rok“. Mnoho si od něho neslibuji, protože i při Jeho vládě naše těla zůstala vesměs „bezvládná“. A hle! – Dvéře se otevřely a do sálu vběhl „Nový Rok“. Byl krásně bílý, měl dlouhé uši a byl to kopytnatec. Jelikož se právě narodil, neuměl ještě mluvit a vydával ze sebe pouze: „kvik – kvik“ a na krku měl napsáno „Nový Rok“.

Vzav „Nový Rok“ do ruky, poznal jsem, že je to prase!!! V mé hlavě se rozsvítilo! Může být něco lepším symbolem „lepších časů“, jak prase?! Ne! To uzná každý!!

Zdraví Tě

Kosťa

Pozdrav Mílovi a slečnám sestrám.“

/Razítko: Plevlje 5. I. 18. Vytištěno: Feldpostkarte, připsáno:/ „auf dich!, warte!

Wielmozny pan Kolátor, (pražských holek diktátor), Radeckého nám. č. jedna, Praha III počátkem ledna, Bohemia, (Austria)

Kosťa Bíbl, Plevlje

Plevlje!

Děkuji Ti za Tvou báseň,

za holu i za Střelák –

na to rýmuje se „dáseň“,

prase, ryba – darebák.

Máte vy tam fešné holky;

„to je pravda“ mnohý dí, –

na to rýmují se „vdolky“,

„starej sejra nesmrdí“!

Však to stojí hodně „prachů“

pražské holky milovat,

co jsem často přestál „strachů“,

zvlášť když začly „žertovat“.

Najdou sobě divnou látku

často „dífky“ k žertování,

„vytáhnou“ ti „padesátku“ –

marno všechno překlínání.

Zdraví Tebe Kosťa Bíbl –

rukulíbá sestřičkám –

ať Ti z toho není „übel“,

nebo se Tě nedočkám!“

/Razítka: Plevlje I. 18. K. k. Landsturmetappenbaon Nr. 518 Kompagnie III/

„Pan Václav Kolátor, student, Radeckého nám. 1, Praha III

Plevlje 6/I

Něco do Tvého albumu fotografií.

(„Hlavní měšita“)

Kosťa“

/Václavu Kolátorovi/

Plevlje 7/I.

Drogi Przyjacielu!

Dziekuje Ci za Twojo kartke któro dzisiaj otrzymalem. Za kobiecine czule usciskam Cie, bardzo mi sie podoba, jest ona tak cieniutka w pasie že jedno reko možno jo objoc. Otrzymalem od Karla Czervonego kartke z Twojem wielezczonym podpisem. „Želaju Tobi vesilja ta ščastvija sovsim“

Kosťa“

/Pohled: Salut de l´Orient. Lastträger. Razítko: Plevlje/

„Pan Václav Kolátor, Radeckého nám. 1, Praha III, Böhmen

Odcházím do boje proti komitátům, nepiš mi více do Plevlje, – cestou Ti pošlu zprávy – Zdraví Tě a Vaši mládež strejček z Plevlje

Tentokrát to asi má prohnaná kůže odnese!“

/Pohled: Pozdrav iz Čajniče. Razítko: Čajniče 3. II. 18/

„Pan Václav Kolátor, student, Radeckého n. 1, Praha III, Böhmen

Přijmi pozdrav z % do neznáma. Jsem raněn od bomby.

Zdraví Tě Konsta“

/Razítko: Sarajevo 17. II. 18/

Pan Ing. Václav Kolátor, Radeckého nám. 1, Praha III, Böhmen

Absender: E. F. G. K. Biebl, Spital Justitzpalais, Sarajevo

Milý kolego!

Osud zavlékl mě opět do Sarajeva. Vede se mi dobře, ale život jest tu bez ducha. Celý den sedíš v prázdné místnosti – sedíš – – čekáš – a když Tě to omrzí, počítáš kroky na dlouhé chodbě – – – Když jsi u kompagnie, hubuješ na exezierku, a když jsi ve špitále, stýská se Ti po ní – je jediným prostředkem na ubíjení času. Při posledním „Gefechtu“, který trval 6 hodin, zdál se mi, že trval ½ hodiny. Jakmile se člověku jedná o krk, tak čas utíká, ale jinak – – –

Zdraví Tě

Konsta“

„K. u. k. stabiles bakteriolog. Laborat. Beim Garn. Spital Nr. 25 in Sarajevo.

Nr.

Datum der Einsendung: 23/IV.

Einsender: R. L. Dr. Fischer

Namen: K. Biebl

Truppenkörper des Patienten: Justizpalast I. St. Z. 2

Material: Sputum

Frage: tbc??

Befund ?

Sarajevo, am 26. Feber 1918

Laboratoriumsvorstand:“

„K. u. K. Garnisonsspital Nr. 25 in Sarajevo Filialsspital Justizpalais.

Entlaussungsschein

Für den Einj. Freiw. Gefrt. Biebl Konstantin des k. u. k. Inft. Reg. N 450, 3 Kompagnie wurde am 9. Mai 1918 entlaust und ist Ungezieferfrei.

Sarajevo, am 9. Mai 1918.

Dr Mahler

Unterschrift des Arztes welcher die Entlaussung beaufsichtigt.“

„Sambor.

K. k. Östrerreichische Staatsbahnen.

Heft Nr. 19, 087.

Blatt Nr. 002

Militärfahrkarte

(Gebühren gestundet)

Von Sambor nach Slavětin über Przemysl Krakau Prerau

In der III. Wagenklasse für 1 Personen.

C. K. Z. D. Sambor 5. VIII. 18“

/Václavu Běhounkovi/

Slavětín, dne 6. září 1919

Milý kolego!

Milerád… atd. …atd.

Místo dlouhého prologu přímo k věci: Posílal jsem a budu posílat do redakce vždy 3 – 4 „kusy“ básní – – – Dělám to jen proto, aby Vám bylo možno vybrat si některou z nich, která se Vám momentálně hodí – řekl bych „pasuje“ – ………

Tedy není třeba, abyste uváděli v „listární redakci“ – co otisknete – a co né – Protože kdo by to četl – tak by řek: „To je ňákej blbec, ten Slavětínský“ – myslí, že může cpát ty své plody do Cíle jako do „baťochu“… brambory – – – A myslím, že je to tak dobře –

Například, máte-li pro některé číslo Cíle samou látku o „lásce“ – můžete upotřebit některou moji – která o ní nejedná – anebo zas naopak – – – – tak tedy – rozumíš mi? –

(Jednoho odběratele jsem získal – posílejte mi tedy – prvním číslem počínaje – dva výtisky.)

S kamarádským pozdravem

Konsta Biebl“

/K dopisu Václavu Běhounkovi přiloženo:/

Křížová cesta

Jde moje srdce a po bílém sněhu

krvavým pláčem cestu si značí:

Pro jedno slovo a chvilkový rozmar

křížovou cestou kráčí.

Jde moje srdce po něčem bílém

a nikdo mu naději nevrací:

Prokláno klidem a lhostejnou rukou,

krvácí.

Jde moje srdce a nevím po čem,

cítím jen pohledy upřené kol:

Opilý bolem, opilý vínem,

vracím se k vínu, když vrací se bol….

Jde moje srdce a nevím, kam jde,

nemohu plakat nad novým hříchem:

Ztratilo bolest, ztratilo všecko,

zmrazeno tupým, cynickým smíchem.

Jde někam srdce a časem se vrací

k studánce vzpomínek pro trochu slzí:

To jen tak ze zvyku, když přijde lítost –

a ta snad také uvadne brzy….

Jde někam srdce a nehledí zpátky –

Co na tom, jestli někam se zřítí,

co na tom, jestli nepozná matku,

nezná už nikoho, umí jen klíti….

Jde někam srdce a nezná už sebe,

mohlo by plakat a může se smát:

Sto hromů! hergot neznám už sebe,

chtěl bych tak plakat a mohu se smát…

Nemám už srdce a snad nejdu nikam….

–

Bez rytmu, úplně bez jednoho škrtnutí napsaná, tak, jak to vyvolala nálada, proto snad hrubá a nevhodná..“

/Václavu Běhounkovi/

„Poslední dvě básničky (Prolog a Píseň) jsou psány volným rytmem i rýmem, který se dnes v moderním básnictví všude užívá. Hlavně Píseň, myslím, že je dobrá, může-li se ovšem tak vůbec o mých verších říci.

S pozdravem

Konsta Biebl.“

/Příloha k dopisu:/

Na Kampě

Na živém těle

horké železo,

rukama civilizace

vypálené rány –

to jsou města.

A tu nezranili!

Slunce si zpívá,

se mnou si zpívá

v kamenné vegetaci

z dlažby a zdiva

na malém místě

z lidského potu

jak zhojená jizva

na prsou přírody –

v malém parku.

Nade mnou hlavy

stulených spáčů

v pevném objetí

zimního smutku,

malátné ruce,

ruce ztuhlé

na prvním ohníčku

teplého jara

studené prsty

rozvírají.

Řeka si zpívá

i jez si zpívá:

vlna za vlnou,

světlo a stín –

ubíhá pěna

pod hravýma rukama

poledního slunce,

jak bílé plátno

pod rukama švadlenky

na šicím stroji.“

/F. X. Svobodovi/

„Slavětín 24/9 /1919/

Je-li možno – žádám laskavě o uveřejnení. V hluboké úctě

Konst. Biebl

Kraj je rozloučením uplakaný;

v skalách ozvěny nad lesem zsilují hlasy.

Starý kůň, za pluhem bičem štvaný,

na bledém strništi otevírá čerstvé rány…

Brázdy sestersky se táhnou polem

ke kalnému nebi stářím léta osleplému…

Šedá tíha… Vrány nad topolem

krouží, krákorají, usedají až na vršku holém.

Jak se domů vracím alejemi,

tak ze stromů dokrvava zbičovaných

kapky za kapkami řinou k zemi,

kde se rozlévají krvavými kalužemi…

Krásná báseň, ale nám se jaksi nehodí svým naladěním, a mimo to – máme děsivé zásoby. Jste však básník a dojista Vám něco někde otisknou – Zašlete do beletristických listů ukázky.

Váš

Fr. X. Svoboda“

/Razítko: 13. VI. 21/

„Pan Aja /Václav/ Běhounek, studující, Královská 640, Louny

Konstantin Biebl, Praha III – Josefská 1

Něco čistě soukromého.

Nebudeš se zlobit, že mi K. /Karel Konrád/ ukázal příspěvky do Almanachu? Můžeš docela spolehnout na moji diskrétnost.

Chtěl jsem Ti jenom říci dvě věci, které mne opravdu překvapily:

jak Bláha hluboko klesl, vlastně úplně – je hotov –

a jak Ty jsi naopak značně stoupl.

Ty dvě básničky jsou docela dobré – hlavně ta kratší, a měl jsem z nich upřímnou radost.

Tak nazdar!

Spal!

B. S.

Konrád a Vodseďálek jsou moc dobří kluci. Kamarádíme teď spolu a těším se, že až přijedeš do Prahy – snad přijdeš po prázdninách – že v Tobě najdu dobrého přítele – Tak nazdar!

/Razítko: 20. VI. 21/

„Pan A. Běhounek, studující, Louny, Královská 604

K. Biebl, Praha III – Josefská 1

Milý Ajo!

Už jsme se domluvili s Vodseďálkem a Konrádem, že bychom přijeli 25. tm. (v sobotu) večer do Loun, a tam by se konala schůze závěrečná.

Kdybys to chtěl mít v Praze, tak bys mi musel včas napsat, abychom nejeli –

„Člověk si sám dělá těžko kritika“ – to je velká svatá pravda a dokonalým autokritikem snad není nikdo na světě. Spíše člověk vidí „třísku“ u jiného, než vlastní „břevno“ – a to se hned na mojí kritice přesvědčíš.

Tedy se nehněvej a proberu přísně kriticky básničky Tvoje ze svého zorného /kresba úhlu/.

1) myšlenka dobrá.

2) Rytmus dobrý, až na třetí větu od konce: „na obzoru se s horami spíná“.

3) Tato věta, myslím, je jedině nešťastná z celé básničky, a to proto:

4) má ráz čisté dekadence. Abys mi rozuměl: podobnou chybu jsem kdysi udělal v Kabaretní písničce. Otevři si Cíl a tam najdeš např. tyto věty: 1) „na tvrdé půdě vychladlých duší“ a 2) „jsi sklenice vody podaná žíznivým retům –“

Věta 1) je dobrý příklad, jak se v moderní básni psát absolutně nesmí!

věta je správná.

je dekadence 2) moderna.

V moderní poezii musí být každý obraz jasný jako křišťál, jednoduše, skoro naivně broušený, a když na takovou lehkou stavbu najednou padne „tvrdá půda vyprahlých duší“ nebo něco podobného, tak je to, jako bys na papírovou lodičku dal kus olova. Také slovo „obzor spíná“, „tajemný plášť noci“ apod. jsou slova čisté dekadence, směru to naprosto dnes bezcenného, jako např. Klášterský, Vyskočil, Karásek, kteří nikdy nebyli umělci, i kdyby se sebevíce četli.

Proto máš celou řadu lidí, kteří u skutečně krásných věcí nic nevidí. Příklad: Němec má jednu básničku nazvanou tuším Výlet, a ta končí:

..pojedeme domů parníkem

anebo vlakem.

To je jedno.“

Zdánlivě to není nic, a přece je to krásné.

Chtěl tím jednoduše říci, že je ještě plný lesa, přírody, dojmů, a je mu jedno, kudy pojede, protože vše by mohl prožívat i při zavřených očích.

Nebo Kalistovy básně.

Jsou až dojemně prosté.

Slovo „spíná“ je také vloženo, tuším, jen kvůli rýmu na „Syna“ a je cítit násilnost.

Básnička by byla docela dobrá bez této věty. Když se začne rýmovat, není tím řečeno, že se to musí dít až do konce.

Ve větě „aby všichni zaplakali“ vložil bych slovo „lidé“, aby se obraz rozšířil nejen na přítomné, nýbrž na všechny lidi na celém světě, a protože ve skutečnosti to není možné, dostane hned obraz naivní výraz.

Jinak je básnička hezká, myšlenka též dobrá, a to je hlavní. Chybí Ti jenom se propracovat více formálně. Zde jest vidět málo cviku, ale to se časem podá.

Zněla by tedy básnička takto:

(Nic jsem vlastně nezměnil, jen vypustil něco)

Pohřební písnička

utichla docela.

Zoufalý zvonek slyším z kostela,

zvoneček malý,

aby všichni lidé zaplakali.

Cestou jde dlouhá a černá řada

a smutek na ni padá,

na hrob tmavý,

na ustarané hlavy

a na matičku nachýlenou.

Modleme se

ve jménu Otce i Syna.

Nezlob se, to je jen můj subjektivní názor o úpravě formální!

Co se druhé týče, myslím, že by první sloka mohla být zkončena – – – ty a já.

(= tato „I“ je skutečně v textu!) „cestičko má“ se může vynechat, protože to nějak neuzavírá sloku. – Celá sloka bude docela dobrá, když ukončí se: …a budeme tu sami,

ty a já!

Sloka je tím uříznutá jako houska na krámě. V této sloce jest velice hezký obraz „zhasím máky“ – – Též v druhé sloce obraz: „Přiběhne k nám široká cesta“ jest dobrý obraz. Jenom konec se mi nelíbí: Nepochopí, že… Zdá se mi to příliš po lopatě, jako nějaké vysvětlování pro čtenáře na konec.. nějak by se to mělo zjednodušit. Jenom tak nějako… Básník nesmí nic říci plnou hubou, jenom tak dát tušit… Třeba jenom takto:

…když jsem tak bílý.

Viď, má milá!

Viď, můj milý!

– – – – To není snad dobré, jenom tak naznačeno, jak asi…

III. Je dobrá věc, až na slovo „kozičky“, myslím, že není svým zvukem vhodné pro báseň. Snad kůzle, kůzlátka, nebo tak nějak.

…kůzlátka bílá berou mu chleba z dlaně

kozičky bílé berou mu chleba z dlaně (?)

Co se týče poslední, je docela dobrá. Jenom myslím, že by se první věta: „Ženich nevěstu vítám“ mohla vynechat, aby smysl celé věci se hned neprozradil první větou.

Jinak je to také dobrá věc.

Myslím, že by to mohlo takto vypadati

Jde mladá a bílá,

aby se mu zalíbila.

Modré zvony

na stráních se rozhoupaly,

keře a trávy se za ruce vzaly:

ženich

nevěstu vítám.

Večer se tiše sklání

k prvnímu odevzdání. –

Básničky jsou všechny dobré, je vidět, že cit ani smysl Ti nechybí, ale po stránce formální ještě dost. Je vidět, že potřebuješ cvik po této stránce, který vždycky se dostaví, když je pochopení, a to je hlavní.

Do Almanachu můžeš dát Přijímání, která je i formou moc dobrá, popřípadě i tu druhou, anebo z těchto básniček: I, IV, III.

Škoda, že nám Konrád nenapsal nějakou prózu, ty se mi líbějí lépe než jeho verše. Ukazoval mi některé, byly skutečně pěkné – –

Ale to, co nám Bláha poslal, to je přímo ukrutné. Jako by to primán psal, ještě hůř. Jak je to možné?

Tak mi laskavě ještě napiš, jestli máme přijeti do Loun, anebo Ty sem. Skorem bychom rádi se podívali jednou zas na královské město.

Tak nazdar!

Kosťa.

V neděli odpoledne.

B. S.

Dnes jsem byl v Lucerně. Rabindranáth Thákur tam přednášel v originále svoje básně.

Tu teprve cítíš, co je to za báječného člověka, jak svým zevnějškem, tak i díly. Třebaže nic nerozumíš, cítíš ten jemný rytmus jeho věcí, jako bys hudbě naslouchal, která také nemluví a mluví. Věru jsme rozuměli každé slovo jeho veršů, třebaže neumíme bengálsky. Jak jsou ubohé ty české překlady!“

/Razítko: Praha 8 – 23. VI. 21 VIII/

„Pan A. Běhounek, studující, Louny, Královská 7604

K. Biebl, Praha III – Josefská 1

Milý Ajo!

22/6. – 21

Tak nějak mi přišel ten Tvůj dopis velice vhod, mám zase jeden ze svých „kritických“ dnů, kdy se mi okna zabední smutkem, a kdybych psal ještě písně „Souchotináře“, tak bych asi běžel do Slavětína a počkal za zastávkou, až přijede žebrácká lokálka. Pak bych vyndal své srdce a položil je na kolej, jako to činí kluci s krejcary, a čekal bych, až přejede – snad by pak nebylo na něm znát nic… nic…

Ale co dnes ještě si hrát na sentimentálního blázna! Kdo ví, jestli už zítra nebudu z posvátných věcí člověka dělat si komedie v Hašlerovém kabaretě… Už dost… Člověk si musí někdy odlehčit, když je jak ucpaná láhev s vodou a nehašeným vápnem… Velice mi těší, že slepě nejdeš za tím, co někdo Ti řekne… vidím jenom, že přece trochu jsme si nerozuměli… nemám nic proti smyslu věty „na obzoru se spíná“ – proti hodnotě, proti představě, která těmi slovy vzniká. Na tu písničku nepadne jako olovo smysl oněch slov, nýbrž dekadence oněch slov – tj. kombinace zvláštních slov, v kterých si libovala stará poezie – Např.: do tmavé noci Říma.. – – – „duši, jež rdousil“ – – příklad krásné dekadence, ale kterou už nemožno dnes užívat: (Gellner) „Nad srázy ve tmách jsem“… Je to asi tak, jako když by někdo do dnešní naší řeči míchal staročeštinu! Některé věci jsou v určitém případě dekadenční a v jiném třeba ne, záleží na okolnostech, tj. věc čistě citu a hlavně cviku. Ostatně v žádném verši z dalších nic takového nebylo, tak nemám naprosto žádný strach, že bys jí příliš užíval, proto Ti to jen připomínám, že mně to samému trvalo hodně přes rok, než jsem jasně pochopil, co smí se užít a co ne, aspoň co se slovního výběru týče… Vždyť sám jsem přece dosud jen veliká nůla a je možné, že vůbec jí vždy zůstanu, ale přece jenom mám již dosti velké zkušenosti při úmorném tříletém hledání krásy a chtěl bych Ti jenom uspořit odvalování balvanů, které každému stojí v cestě, kdyby byl talentem sebevětším. A Neumann řekl: „I sebevětší talent musí ztroskotat, nevěnuje-li píli propracování a hledání krásné formy,“ neboť umění neptá se co! tvoříš, nýbrž jak tvoříš. A obráceně malý i talent může pílí atd. … někam dojíti.

V básnictví by to snad nebylo ani tak vidět, ale třeba v malířství.

Co je platna sebekrásnější myšlenka, když by ji malíř odbyl, namazal – ?

Co bylo mládenců a nasmáli se mi pro moje verše „souchotináře“ (třebaže Deml, Svoboda, Šalda dali mi velmi příznivou kritiku), a jistě by tak byli nečinili, kdyby věděli, že každé třeba hodně kostrbaté slovo stálo hodně bolesti, že by to ani nedovedli pochopit, ale Ty jistě rozumíš… Mnohokrát jsem přestřelil, mnohokrát jistě ještě chybím, mnohokrát se mi ještě vysmějí kolegové, kteří ani nemají potuchy, co je to zápas o umění, a přece podepřen několika lidmi, umělci na slovo vzatými, půjdu dál a buď se štítem nebo na štítě… A napsal jsem jistě víc než 400 věcí již a z toho více než 300 zahodil, protože to není to, co chci míti… A dnes, že jsem se ohromnou pílí přece trochu, říkám jen trošičku, hodně maličko vyšinul, tak sami teď „farizeové“ přicházejí, „my věděli, že přece jednou něco… atd. Ze svých 400 věcí pokládám 7 za dobrých.

Mám v úmyslu, až přijdeš do Prahy, protože jsi nadmíru poctivý charakter (není žádná poklona, pouze faktum, které vím, třebaže vlastně jsme nikdy spolu ani dlouho nemluvili, známe se moc dobře – – není-li pravda?) (sám zájem o umění máš a vyznáš se dobře ve vedení časopisu), založit si vlastní /škrtnuto: čtrnáctideník/ měsíčník nepolitický, který by ovšem musel státi mnohem výše než Cíl, aby byl alespoň poloviční úrovně jako Orfeus. Měli bychom tam příspěvky vlastní, kterými bychom si probojovali cestu tím, že bychom hlavně v prvních číslech měli zajištěné příspěvky od: Březiny, Sovy, Demla, Dyka, lidí, které bych já a Konrád atd. požádal přímo o ně. Ovšem ne hned, až bychom měli vše v pořádku. Já bych získal základních pár tisíc pro ten účel. –

Netvrdím, že „Syna“ a „spíná“ jest rýmováno násilně, ale dělá to takový dojem na mne…

Musíš si myslet, že jsem to do jisté míry udělal úmyslně, ničím nešetřil, abych Tě upozornil, že každá věc nemůže zůstat hned tak, jak ji člověk napíše… musí ji časem opravovat, zlepšovat, jako báseň Ranní mytí (mohu ji s klidným svědomím nazvati básní, protože to řekli větší páni, než je Konst. B.) jsem psal plné dva měsíce!

Napíši věc. Ten samý den se mi zdá dost dobrá. Za několik dní ji rychle přečtu – poznamenám si místa (říkám jim „bolavá“) a jiný den, mám-li náladu, rozhoduji: mám-li to nechati beze změny (jeden den se Ti to zdá „bolavé“ a druhý den třeba ne), mám-li to vypustit vůbec, anebo změnit.

Stručně bych Ti řekl svoje názory, které se jednomu kritikovi túze líbily.

Člověk musí uvážit, jestli myšlénka, kterou má, stojí ta to, aby ji napsal.

Veliká a častá chyba je, že člověk si myslí, že za každou cenu musí něco napsat. Myslí, že když je jarní den, že musí napsat o tom báseň. (Takovými chybami jsem hodně trpěl.) Sedmkrát jsem psal verše tak, že vnitřní hnutí mne k tomu pudilo. 393x bylo to obráceně, anebo alespoň částečně! Mám 393 veršů a 7 básní. Rozumíš?

Báseň se nepřipravuje do žádné násilné formy; jak se to v duši narodí (a duše musí být vedena citem a krasocitem), tak to člověk napíše.

Báseň musí míti vnitřní stavbu myšlenkovou, nějakou logickou, ale ne příliš. Logikou se tu myslí jen určitý postup, nijak vědecký, jen souvislost.

Báseň musí mít vnější stavbu. Musí se tu hledět hlavně na slova. Buď stavím báseň prostě, naivně, co možná expresionisticky, anebo uměle stavěnou. Obojí však v jedné básni nejde dobře dohromady. Prosté básně Kalistovy – umělé stavby Neumannovy, např. Zpěvy drátů, Stavba vodovodu atd.

Báseň musí mít rytmus.

Dříve to nebylo těžké, když jsi slova nacpal do daktylu, tak musela mít samo sebou dobrý rytmus:

„Vraťte mi loutnu a já bych teď zpíval – – –“

–uu –uu –uu –u

ale teď jest rytmus volný. To znamená, že básník klade slova podle citu vedle sebe jako skladatel hudební ne podle určité šablony, nýbrž jen a jen podle citu. Cit si vypěstuješ zrovna tak jako sluch hudební.

Někdy rytmus u moderní básně je skoro neznatelný a nezasvěcenec jej ani nenajde. Nejsrozumitelnější je tato moje definice: Volný rytmus má báseň, když se dobře dá číst. Nikde nekobrtneš a hezky to plyne jako voda. Čím nenápadněji slova pod očima unikají, tím lepší je rytmus. – – –

Jestli se báseň rýmuje, musí být rýmy přirozené, tj. nevzbuzují dojem násilnosti. I v tom případě, že rým zdá se násilným, už jej musím vypustit… neboť i když se něco jenom zdá, už je to pro báseň špatné.

Obrazy a obraty mohou být hodně smělé, ale né výstřední –

Totiž: zde člověk balancuje často jako na ostří nože, na jedné straně jest krása, na druhé nejblbší blbost – Jedině v tomto bodě není mi ještě někdy docela jasno. Dám Ti příklady ze svých dvou věcí.

jak Rosse a Jahelka v sladkém zápase

– výstřední blbost

– (podle kritiky)

2) o jedné ženě píši:

…a přece někdy před tebou stojím

jako před výkladní skříní

se staženou roletou:

možná, že jsou tam za ní

krásné věci, možná že ne.

– dobrá věc

– (rovněž podle kritiky)

A na pohled jsou tam přirovnání obě dost podobná, a přece je mezi nimi veliká propast – není místo, musím už končit; odpusť, že jsem Tě tak dlouho otravoval, když se rozčmárám, nevím, kdy přestat –

Přijedeme asi určitě v sobotu.

Děkuji Ti za pozvání, ale musím jít na noc k Aksamitovům, jsem tam pozván.

Nazdar!

Kosťa

Je už půl třetí ráno; dlouho jsem četl a teď ještě jsem Ti chtěl něco připsati. Tu prózu Bláhovou jsem již četl.

Zdá se mi to ukrutně slabé, Jednotlivé věty jsou tam dost dobré, ale většinou příliš ubohé. Hned ten začátek – – – Děj žádný, myšlénka žádná a forma primánská. To ani ve vašem rukopisném Cíli jsem nic tak slabého nečetl, jako je ta Bláhova věc. Domnívám se, že se Ti to také moc nezamlouvalo, poněvadž si nám to poslal – – –

Já bych byl také napsal nějakou prózu, ale když už tam budu mít verše, tak je toho až dost – – –

Bláha je jeden typický příklad, který naprosto nepochopil modernu. On asi četl celou řadu moderních věcí a všiml si, že forma jest velice jednoduchá. Přitom však zapomněl, že i pod tou nejjednodušší formou musí se skrývati opravdu dobré myšlenky, jinak to nic není.

A pak ta jednoduchost také není jednoduchá. Právě tak těžko hledá se jednoduché vyjádření jako naopak složité. Při jednoduché formě už musí v tom něco být, aby to působilo – jinak je to voda. Příklad Kalistovo Smutné jaro tuším se to jmenuje, je to v předposledním čísle Června. Kdo se poezií nezabývá, ten v tom nevidí nic, ale já v těch několika řádkách vidím úmornou práci. A když takový Bláha něco takového čte, tak si myslí: takových věcí bych napsal na sta, a ono to není pravda…

Bláha jenom velikou nulu zabalil do nuly.

Tak už opravdu dost!

Nemysli, že mluvím snad nějak zaujatě proti němu. Naopak. Dost mi to mrzí, že musím si iluzi o něm naprosto zbořit – myslel jsem, bůhvíkde už bude – a zatím –

Já sám k sobě jsem neúprosný a k jiným také. Člověk se nesmí bát přiznat, že sám moc a moc blbostí nadělá –

Tady Ti posílám na ukázku moje poslední verše. (Jen tak pro zajímavost)

Kráska

Líbíte se mi!

Ne proto,

že máte lakové botky,

ale že jdete po ulici jako zázrak,

ani byste pěšky chodit nemusela,

všechny oči vás nesou.

Neptal bych se vás ani,

kdo vlastně jste a odkud jste se vzala,

jako jsem se neptal na Ovocném trhu,

odkud jsou ty krásné broskve,

které si nesu v kapsách domů.

Škoda jen,

že jste mne neviděla,

když jste se na mne dívala;

vím,

není možno si povšimnout každého zrnka písku

na veliké hromadě,

ale poslyšte:

kdybyste náhodou jela

v přeplněné elektrice a já tam byl,

tak bych vám nabídl svoje místo,

abyste si mne všimla.

A kdyby to nebylo možno,

tak bych se k vám protlačil

a srdcem se k vašemu tiše přitiskl,

až by o sebe bila jako dvě krvavé pěsti

a oběma nám bolela.

(od 6. – 21. června 1921 psáno.)

Ajo!

Teď jsem se rozhodl, že bude lépe, když to necháme (tu schůzi) až na pondělí odpoledne, zde v Praze. (Dělám 8. července 2 zkoušky a ztratil bych mnoho času)

– – – a vy jedete v každém případě sem, ano?

Můžete přijít sem ke mně do bytu, já to Vodseďálkovi a Konrádovi řeknu!

Najdete mne lehce:

Bydlím v rohovém domu Mostecká a Josefská ulice. (Okna do Mostecké a vchod z Josefské.) Mostecká ulice jest od Karlova mostu až k Malostranskému náměstí. To je pro ten případ, že byste se nechtěli vůbec nikoho ptát – ale když se zeptáš, tak stačí: Josefská 1 – Praha III (u pí Hornerové). Divíš se asi, proč Ti to všechno vypisuji tak hloupě? – to proto, že jednou můj kolega Krátký se ptal policajta, který stál na rohu Josefské ulice, kde tato je, a on nevěděl – teprve když v zamyšlení bloumal po domech, tak zpozoroval, že v ní stojí.“

/Pohled: Vodopád Mumlavy. Razítko: Vysoké nad Jizerou 25. VIII. 21/

„P. T. bratřím Běhounkům, Královská 640, Louny

Pozdrav z Krkonoš zasílá

Kosťa

Vodseďálek – Boža Heřtová – Konrád – Máša Bieblová – Zajíčková“

/Pohled: Srdečné přání! Razítko: 24. XII, 21 Slavětín. Čechy/

„Příteli Ajovi Běhounkovi, Královská 640, Louny

Příjemné svátky

Ti přeje

Tvůj

Kosťa“

/Pohled: Zagreb – Narodno kazalište Kraljevine SHS/

„Slečna B/ožena/ Gléznerová, Míšenská 12, Praha III, Rep. Tchécoslovaque

4./V. 22

Pozdrav zasílá Kosťa

Jiří Wolker“

/Pohled: Crikvenica. Piještane kupalište/

„Slečna prof. Božena Gléznerová, Míšenská 12, Praha III, Rep. Čehoslovačka

6./V. 22

Pozdrav zasílá Kosťa

Jiří Wolker“

/Pohled na Bašku od jihu. Razítko: Baška 29 maj 22/

„Pan Ing. Václav Kolátor, Malostranské nám., Praha III, Čehoslovačka

Pozdrav Vám všem zasílá

Konsta“

/Pohled: Slavětín n./Ohří. U domu připsáno:/ „Náš dům. /U topolů:/ To nejsou kaktusy, to jsou topoly.

Slečna Jára Mikšovská, Velim u Kolína

22./XII. 22

Veselé a krásné vánoce, šťastný Nový Rok přeje

Konst. Biebl“

/Zdeně Wolkerové/

„V neděli 24./II. 24

Vážená paní,

Dopis, o kterém se zmiňujete, jsem nedostal. Tím více mne to mrzí, když obsahoval fotografie Jiřího. Ztratilo se mi již více dopisů, nemám podezření na poštu, ale na moji paní kvartýrskou –

Kniha, která vyjde na památku Jiřího asi za 14 dní (ihned Vám ji zašlu), obsahuje verše: Horovy, Rážovy, Bednářovy, Hradcovy, Dymešovy, Chaloupkovy – o vztahu Jiřího k Hostu napsal Götz, k Devětsilu Teige a intimněji navazují: Kalista, Nezval, Seifert, Kropáč, Biebl a knihu uzavírají: „Vzpomínky nejsmutnější“.

V knize bude portrét Jiřího od Boudy a reprodukce epitafu. Současně vyjde tam též moje knížka Věrný hlas, věnovaná památce Jiřího. Je tam několik básniček ještě z Bašky a nemohu s nimi nic učiniti, než je tiše položit jako kytičku na Jeho hrob – Zapomněl jsem jméno slečny, (Jeho lásky), ale ne její bolesti, a prosil bych Vás o to jméno, chci jí zaslati také jednu knížku s věnováním.

Pan Janský byl by ochoten na podzim vydat několik básní z Jiřího asi na 40 tis. stránkách s obrázky a v pergamenu, tedy knihy pro bibliofily – Exemplářů by bylo jen 100 po 100 korunách jeden.

Pan Janský už vydal několik takových knih a jsou překrásné. Tato kniha by ovšem neměla se souborným vydáním Jeho knih nic společného.

Co o tom soudíte, vážená paní? O fotografie Jiřího bych Vás prosil především já – když už mne postihla ta nehoda, že se ztratily, a prosil bych Vás, abyste mi je zaslala rekomando.

Dále pan K. Janský, Hyperion, Palackého náb. 4, Praha II.

Dr A. Ráž, advokát, Smetanova 3, Smíchov

Ladislav Dymeš

Slečna prof. Gléznerová

K. Hradec

J. Bednář – – – kavárna Union, Národní třída, Praha

Mimo pana Janského byli všichni známými Jiřího –

Jsem velmi rád, vážená paní, že si přejete, abych Vám časem něco napsal – vždyť jsem měl Jiřího tolik rád – ale bojím se, abych své řádky někdy příliš nezatížil soukromým smutkem, a to byste mi musela mnoho a mnoho prominouti –

Ruce líbá

Vždy Váš

Kosťa Biebl..“

/Razítko: Praha 25 – 212. III. 24 – 10–11 – ČSP/

„Pan PhC. Aja Běhounek, Na Františku 20/I., Praha I

K. Biebl, Puchmajerova 46, Praha II.

Milý Ajo,

Nezlob se, ale nemohu jet do Loun. Ztratil jsem zimní semestr, poněvadž jsem si hleděl víc literatury a hezkých holek než studia, a musím to teď kvapem dohánět a matka by se s tím nesmířila, musel jsem jí slíbit, že teď nebudu nikde nic podnikat – a hlavně v Lounech by to nebylo možno – konečně osobní vzpomínky na Wolkera pro Louny nemohou mít žádného významu, vždyť snad ani kantor češtiny z lounské boudy neví, že nějaký Wolker žil – leda teď po smrti z novin. Ty si vezmi úvodní slovo, máš k tomu konečně větší schopnosti než já, poněvadž žádných přednášek nikde nikdy nekonám a Tys jich absolvoval již na sta, a tak i v tomto případě to lépe provedeš, než já – hlavní ale důvod je ten, že opravdu nemohu teď nic takového podnikat, poněvadž se chci zbavit těch tří zkoušek, co mne letos čekají, a každým dnem bych už příliš ztrácel –

Nová knížka Věrný hlas mi už vyšla, pošlu Ti ji příští týden – Nezlob se na mne – jindy můžeš vždy na mne spoléhat, ale tentokrát mi opravdu promiň – Tvůj Kosťa.“

K prvnímu odstavci následujícího dopisu opisuji parte, které jsem našel v Bieblově pozůstalosti:

„Aj, oči Hospodinovy patří na ty, kteříž se ho bojí, a na ty, kteříž očekávají milosrdenství Jeho“. Žalm 33,18.

„Buď vůle Tvá!“ Mat. 6/10.

Hluboce zarmouceni oznamujeme všem přátelům a známým, že Pán života a smrti odvolal k Sobě na věčnost naši drahou dceru, sestru, neteř a sestřenku

Jaroslavu Annu Mikšovskou z Velimě č. 69.

Zesnula po dlouhé, utrpení plné nemoci v sobotu dne 20. prosince 1924 o půl 3. hodině v noci u věku 28 let.

Pohřeb drahé zesnulé koná se v pondělí 22. prosince 1924 o 2. hod. odpol. z domu smutku na místní českobratrský hřbitov.

Ve Velimi dne 20. prosince 1924.

Josef Mikšovský, bratr.

Anna Mikšovská, matka.

/Zdeně Wolkerové/

„3/I – 25

Vážená paní,

už je tomu rok! A právě zemřela ve Velimi u Kolína ta poslední slečna – J. Mikšovská – co byla s námi u moře. Takže jsem již jediný žijící z „našeho stolu“. Čím dále více postrádám drahého Jirku, jako básníka, jako přítele –

O Vánocích jsem mnoho na Vás, vážená paní, vzpomínal, byly jistě pro Vás bolestné.

Dnes, tuším, že Hora má v Prostějově přednášku o Jiřím – stejně i na jiných místech se pořádají smuteční oslavy – Jirka (jak dnes situace literární vyhlíží) bude asi posledním i prvním básníkem sociální poezie této mladé generace – která stále více a více tíhne k lehkému poetismu francouzskému, takže jeho dílo tu bude stát jako skála těžká a smutná, obklíčena a omývána lehkými vlnkami, jež nikdy ji neublíží, naopak o ni ztroskotají. Dnes, kdy boj jde na nůž, kdy tisíce a tisíce lidí trpí, není čas na soukromé bolesti a titěrnosti, to dobře Jiří vystihl a promluvil za mnoho jiných.

Pak jeho verše jsou teplé – vždyť dával do nich krev, jež mu unikala – a proto trpící mohou se k nim přitulit jako k teplým kamnům, jsou jejich, patří jim – a proto v nich ta velká cena.

Dnes také prý vyšla od Nezvala knížka o Wolkerovi. Neviděl jsem ji, ale bude jistě dobrá – Nezval je bystrý a nadaný hoch, který se s Jiřím názorově rozcházel – jinak však se měli rádi.

Byl jsem navštívit Ráže. Leží v sanatoriu na Pleši – zdá se to již býti beznadějným. Zas jeden přítel Jirkův, který nás asi opustí. Je těžko být silným za těchto všech okolností – stáváme se dekadentními, loutkami drobných osudů – a dnes je třeba bojovníků, jako byl Jiří. V tom je ta hlavní tragika.

Mnoho zdraví

A vzpomíná

Váš

Kosťa Biebl“

/Zdeně Wolkerové/

„9/II 25

Vážená paní,

Konec Rážův byl velmi prostý a tklivý jako u Jiřího. Zdálo se asi měsíc ještě před jeho smrtí, že snad přece nějakým zázrakem se vyléčí, ale nestalo se tak. Byl jsem ho navštívit v sanatoriu na Pleši, kdy jsme již věděli, že je zcela určitě ztracen. Po celou dobu nemoci (ležel téměř rok) nikdy si nestěžoval, o své chorobě nemluvil, myslil jen na svou ženu, děti a rodiče. – Jeho matka tam přijela asi 5 dní před smrtí (je z ní už jen stín), ničeho netušíc zase odjela – čekali jsme, že ještě alespoň několik měsíců jeho drahý život se prodlouží – ale tři dny nato dal Ráž telefonovati do Rudého práva: „Pozdravujte Horu a ostatní přátele“. Za půl hodiny pak zemřel a bohužel nikdo z nás nestál u jeho lože, když zhasínal –

Jsou po něm dvě děti. Desetiletá bledá Eva a čtyřletá Lilinka, ještě bledší. Neví, že tatínek zemřel. Myslí, že se vrátí. Jen co se uzdraví. Když jsem k nim druhý den přišel po pohřbu, měla v ruce z novin vystřižené parte: „Kosťo, co je tam napsáno? Něco o tatínkovi, viď?“ Lidé jsou hloupí nebo zlí. Někdo z domu, snad někdo z druhého poschodí jí to dal.

Lilinka sedí u kávy a říká: „Dokud mi neřekneš, co je tam o tatínkovi, nebudu papat.“

Neví nic. Ale něco tuší. Něco nedobrého a smutného, co mohou jen veliké, otáčející se oči dítěte chápat.

Tak už nám zemřeli čtyři nejdražší, nejbližší: Nejdříve Hausmann, pak Wolker, Hůlka a teď Ráž. Je to velmi smutné. Člověk by se rád i rouhal –

Vážená paní, musím Vám říci, že máte u mne malý vroubeček. Řekl mi totiž pan Janský, někdy hned po vyjití knihy Zlom, že jste si ji objednala. Zkazila jste mi tím radost, že jste mne předešla, než jsem Vám ji mohl poslati. Prosím Vás, vydám-li ještě nějaké knihy, nesmí se tak státi. Všem svým dobrým přátelům knihy autor dává (jako je dával i Jiří) a moje knihy patří Vám na prvním místě.

S kritikou Götzovou nemohu souhlasiti, poněvadž jeden člověk nemůže nikdy nahraditi druhého, neboť každý má svoje srdce, i když snad podobné, přece jen jiné, nenahraditelné.

Zcela Váš

Kosťa Biebl“

/V. Antonov-Ovsejenko Konstantinu Bieblovi/

„La Représentation Plénipotentiaire de l´Union des Republiques Sovietistes Socialistes en Tchécoslovaquie.

Vinohrady, Žižkova ul., Villa Therese

Pan Konstantin Biebl, Vinohrady, Puchmajerova

Le Représentant Plénipotentiaire de l´U. R. S. S. et Madame v. Antonov-Ovseienko prient M. Constantin Biebl de leur faire l´honneur de venir prendre le thé chez eux vendredi, le 27 février 1925 de 5 a 7 heures du soir.

R. S. V. P.“

/Zdeně Wolkerové/

„7. dubna 1925

Vážená paní,

Děkuji Vám mnohokrát za zaslanou knížku; jest hezká, laciná a lidová – Jen uspořádání se mi poněkud nelíbí, ale to je věcí příliš subjektivní; každý z nás by to uspořádal asi jinak; jinak Hora, jinak Píša, jinak já – každý podle svých vztahů k dílu Jiřího.

Paní Vořechová jest dobrá kumštýřka. Myslím, že ona bude prvou, která poněkud zachytne zduchovnělou tvář Wolkerovu. Pan Lasák sice dobře nakreslil Jiřího, řekl bych řemeslně, technicky, asi tak, jako kreslíme růži, vázu nebo něco jiného hezkého a příjemného. Ale umění to není. Nejde dnes již o to, aby si byl na obrázku co nejvíce podoben (k tomu účelu slouží fotografie, jež jsou vždy dokonalejší než nejlepší kresba), ale aby to byl co nejvíce on! Aby kresba jeho hlavy byla uměleckým dílem jako jeho tvorba sama. Jeho básně nebyly popisem, měly vnitřní i spodní hluboké proudy, topič oslepne, ale světlo jeho očí dál žije, svítí v žárovkách tisícům lidí, nechceme tedy ani tak vidět, jaké měl Wolker vlasy, oči, ústa, ale chcem vidět, co bylo za nimi a v nich, já bych se nebál do jeho zorniček nakreslit elektrárny, do jeho úsměvů polní lilie, možná, kdybych byl malířem, že by se mi tvář Wolkerova rozrostla v krajinu, možná v město nebo v bídu periferie, podle toho, zda bych měl na mysli Wolkera z Hosta do domu nebo z Těžké hodiny –

Paní Vořechová je dost známá umělkyně, měla skutečný poměr k dílu Jiřího, milovala a miluje jeho knihy, tedy jej samého – proto si dost slibuji od jejího obrázku. Vydávám u Janského malou knížku na památku slečny Mikšovské, Jiří ji též dobře znal, byla s námi u moře. Zašlu ji Vám. Ráže vydám ve studentském knihkupectví během května.

Váš

Kosťa Biebl“

/Pohled: Slavětín n./Ohří. Razítko: Slavětín nad Ohří 25. V. 26/

„Milostivá paní M/arie/ Mengerová, Bulharská 1, Praha-Vršovice

Milostivá paní,

Litujeme, že tu nejste, slunce tak rychle se střídá s deštěm, že konec konců je docela hezky. Včera jsme tu byli na venkovském divadle, vše Vám věrně vypovíme a znázorníme.

Zdraví Vás Kosťa Biebl

Vašek – Vodseďálková – Péťa – J Kuhn – Hermína Bieblová“

/Razítko: Slavětín nad Ohří 21. VIII. 26/

„Pan Vašek Vašíček Menger, firma Neotypu, Bulharská 1, Praha-Vršovice

Kosťa Biebl, Slavětín u Loun

19./VIII. 26

Milý Vašku,

Nezlob se, že tak dlouho nedávám o sobě znát, ačkoliv už několikrát před svým zrozením jsem Ti chtěl napsat dopis. Ano, před svým zrozením, neboť nejsem více stár jak jeden den! Ještě před dvěma dny byl jsem na houbách!

Našel jsem dost hřibů, chytil pár holoubků a zastřelil plno lišek, které jsme měli k večeři s míchanými vejci.

Byl tu v noci zase oheň jako tenkráte, když jsi byl u nás. Shořela nedaleko stodola a zavinila to mladá služka svou neopatrností, za což bude postavena před porotu. Ona, ač 16tiletá, tedy v době, kdy se jí zapalují lejtka, vešla klidně a úplně bosa do stodoly plné slámy, která ovšem ihned se vzňala. Případ vyšetřují četníci.

Chtěl jsem Ti dáti jednu otázku intimního rázu:

Vašku, jíš rád maso dovrchu? Já né, já jím rád skopce. (Zvláště, když je dobře pečenej.)

Už je u nás znát hodně podzim, zvláště ráno, když se dýchne na sklo. Náš šenkýř přestal čepovat pivo, s poukazem, že teď nalejvají hrušky. Opravdu, solanky a čáslavky se jen vypijí.

Co se Ti mi včera stalo! Znáš přece naše andělíčky rozvěšené po stěnách. Jdu večer se svíčkou po špičkách do svého pokoje (celý dům už spal), a tu mi bylo jíti – viz Vančura – kolem jednoho serafína. Jak tak tiše jdu, zaslechl jsem, že tomu andělovi kručí v břiše. Hrozně jsem se polekal. Teprve později jsem zjistil, že je červotočivý.

Zařizujeme si právě dvoulampové radio. Naše Anna se mračí, myslí, že bude muset každý večer čistit cylindry.

Náš asistent včera chytil Londýn na krystal, ale měl slabý prut, takže ho nemohl vytáhnout. Já jsem chytil rýmu a kašlu na kritiky.

Paní Máně mnohokrát ruce líbám, ať je veselá a nikdy smutná. V několika dnech přijedu do Prahy. Všechny Vás zdraví

a na Vás se těší Kosťa“

/Dopisní papír s hlavičkou: Dr. A. Kselik, Arts, Semarang/

„Nebude Ti na škodu naučit se, než vstoupíš na loď „der Koninklijke Paketvaart Maatschappij“ (krátce se tomu říká Kápéem“) v Singapuru několik malajských slov jako:

Ajer = voda

boj = čínský služebný

džongos = javánský služebný

minta = prosím

saja = já

njonjah vyslov ňoňa = paní

Saja (nebo ňoňa) minta ajer blanda Prosím sodovku

Satu = jeden

botol = láhev

Saja minta satu botol ajer blonda Prosím jednu láhev sodovky

Bon = papírový blok, na který se napíše to, co chceš mít

Boj saja minta bon. Prosím dej mně bon.

Pak napíšeš holandsky nebo německy, co chceš pít nebo mít a na konci cesty se to najednou zaplatí. Hotovými penězi se skoro nikde na holandských lodích neplatí, všechno jde na bon.

Ženy z ostrova Bali

Satu = 1

Dua = 2

Tiga = 3

Ampat = 4

Lima = 5

Anam = 6

Tudžu = 7

Dulapan = 8

Sembilan = 9

Spulu = 10

Duapulu = 20

Tigapulu = 30

atd.

Saratus = 100

Duaratus = 200

Tigaratus = 300

atd.

Sribu = 1000

Duaribu = 2000 atd.

Saja Minta sendok = prosím lžíci

garpu = vidličku

piso = nůž

Mandi = koupat se. Kapan = kdy

Kapan saja bísa (s vždy ostře vyslovit) mandi? Kdy se mohu koupat.

Di mana = kde

Di mana kamar mandi? Nebo kamar keťil Kde je koupelna? Záchod

Tutup = zavřít, buka = otevřít

Tutup (buka) pintu (dveře) čindela (okno)

Kasi = dej

Bawa = přines.“

/Bohumilu Mathesiovi/

„Milý Mathesie,

posílám Ti ještě jednu básničku do Tvorby. Včera jsem ji dal Konrádovi, aby Ti ji dodal – ale to byla jen improvizace – toto je definitivní znění.

Je asi deset hodin, za chvíli jdeme na vlak.

Zdraví Tebe a Horu mnohokrát

Kosťa Biebl

Prosím Tě, vyřiď Tomanovi, že ho pozdravuji a že je mi líto, že jsem se nemohl s ním osobně rozloučit.

Začarovaná studánka

V korunách stromů usíná Slavětín

hajný s puškou zamířil na pivo

do půl vsi padá Kristův stín

zvony ať zvoní.

Pod lipou stojím jako černý pobodaný kmen

a cítím v krvi chřadnouti každý list

tolik je do srdce mého vyryto dívčích jmen

tolik nožem zasažených míst.

U nás je začarovaná studánka

ta všechno na hlavu obrátí

chodila sem pro vodu Klára i Johanka

teď chodívá sem Růža.

Nevyjdu nikdy z tohoto zakletí.“

/Vyšlo v listu pro literární, politickou a uměleckou kritiku Tvorba v únoru 1927/

/Pohled: Port-Said. The Lighthouse/

„Pan Josef Hora, spisovatel, Praha–Košíře 300, Rep. Tchécoslovaque, Europa

4./11. 26

Milý Horo,

pozdrav z africké půdy.

Tvůj

Kosťa Biebl.“

/Pohled: sloni. Razítko: Semarang 3. 12. 26/

„Pan Josef Hora, spisovatel, Praha–Košíře 300, Rép. Tchécoslovaque, Via Genua

26./XI. 26

Vánoční pozdrav ze Singapore. Cesta byla časem dost těžká, ale vede se nám dobře. Poslední týden máme před sebou. Pozdrav všem známým. Tvůj Kosťa Biebl.“

/Pohled: Javaausch eetwarenverkooper Djocja. Razítko: Semarang 13. 12. 26/

„Pan Josef Hora, spisovatel, Košíře 300, Rép. Tchécoslovaque, Via Genua

3./XII. 26

Pozdrav z tropů

od Kosti Biebla.

Jsou zde nepokoje –“

/Pohled: Dieng. Razítko: Semarang 20. 12. 26/

„Pan Mathesius Bohumil, Praha–Vinohrady, Švihanka 1/II, Rep. Tchécoslovaque, Via Genua

19./XII. 26

Dnes jedu do lesů podívat se na zvěř, zastřelím-li leoparda, přinesu Ti kůži.

Zdraví Tě Kosťa Biebl

Dr. Kselik – Jan Holman“

/Karlu Novému, redaktoru týdeníku Domov a svět, z Jávy/

„29. XII. 26

Milý příteli,

asi mě proklínáte, že Vám stále nic neposílám. Nedovedete si představit zdejší poměry. Prošel jsem křížovým ohněm všech úřadů, kde jsem byl vyslýchán do únavy, nesmím nic psát, nic posílat. Myslím, že by uplynul rok, než byste to dostal okolkované a cenzurované. Mám už spoustu krásných fotografií, za kterými jsem šel fanaticky. Dostal jsem s velkou námahou šestinedělní dovolenou k pobytu, ale vždy vidím nějaké stejné tváře v patách. Jsem zde již přes měsíc, viděl jsem mnoho a mnoho zajímavých věcí, ve dne jezdím po Jávě a v noci vyvolávám fotografie. Musím toho krátkého času co nejvíc využít.

Vrátím se do Prahy asi koncem února, hned Vás pak vyhledám, ukáži Vám snímky a začneme s pravidelným uveřejňováním, bude to tak lepší.

Kdybych to teď psal, nestálo by to za mnoho. Jsem stále nemocen, kam se podíváte, samá malárie a tyfus, žádný rok prý tolik nemocí nebylo.

Nedovedu teď souvisle napsat ani pár řádek. Tak se nezlobte!

Na shledanou

Váš

Kosťa Biebl“

/Pohled: Kelaniya Buddhist Temple, Ceylon. Razítko: Alexandria 34. Jan. 27/

„Paní A/nna/ Mikšovská, Velim u Kolína, Rép. Tchécoslovaque, Via Genua

10/I. 27

Pozdrav z Indie zasílá Vám jako omluvu dlouhého mlčení

Váš

Kosťa Biebl“

/Pohled: Tamil Woman with Child. Razítko: Colombo 16 jan 1927/

„Pan Ing. Václav Kolátor, Mostecká ul., Praha III, Rép. Tchécoslovaque, Via Genua

11/I. 27

Pozdrav z Ceylonu zasílá Ti

Kosťa Biebl“

/Zdeně Wolkerové/

„V Slavětíně 6/V – 27

Vážená paní,

odpusťte, že Vám tak dlouho neodpovídám, byl jsem přes týden v Praze a Váš dopis došel za mojí nepřítomnosti.

Báseň Moře napsal Jiří u paní Dorčičové ve vile Ivce v květnu 1922 na Bašce, kde jsme spolu tenkráte byli u moře asi čtyři neděle. Báseň, myslím, že nebyla vytištěna v žádném časopise, neboť Jiří právě uzavíral Těžkou hodinu a chtěl mít v knize několik básní dosud neotištěných.

Vážená paní, věřte mi, na Jiřího a Ráže nemohu zaboha zapomenouti. Muže milujeme nějak věrněji než ženy. A co Vám teď řeknu, to bych neřekl nikomu na světě: Kolikrát se mi zdá, jako by ti dva drazí zemřelí kontrolovali, co všechno dělám; někdy mě chválí, někdy kárají, cítím to. Je tomu tak.

Váš Kosťa Biebl“

/Dvoulist se čtyřmi dopisy. Františku Kovárnovi:/

„Milý Kovárničko!

Děkuji Ti za Tvůj dopis. Světobol už mně částečně přešel. Tento týden jsem se již dal do práce! Dávám dohromady tu knihu veršů, budu s tím hotov v několika dnech a pak se dám hned do té Jávy a budu psát denně, až s tím budu docela hotov. A po té Jávě začnu dělat romány, asi na dva už bych měl cosi v hlavě. Na podzim budu zas v Praze, je mi tady strašně smutno. Ale budu i tam stále robit, takle to dál nejde. Teď v neděli tu budeme mít Osvobozené divadlo, Holzbachová atd.

Mnohokrát Tě zdraví

Tvůj Kosťa.“

/Václavu Mengerovi:/

Milý Vašíku,

dík za Tvůj pozdrav a odpusť mi, že jsem naposled k Vám nepřišel na nocleh, ačkoliv jsem sám o něj žádal. Ale na světě se dějou různé věci (viz Klepetář), a tak se stalo, že jsem nemohl přijít, neboť jsme najednou znenadání zpozorovali, že už to táhnem (já a kdosi) do rána, a k tomu jsme byli až v Dejvicích, takže naděje na návrat do Vršovic zdála se bezpodstatnou. Tady v Slavětíně je hrozná votrava, chodím tady s jedním kamarádem na ryby, na sardinky, jeho matka jich má ještě deset krabiček ve špajsce. Často prší a také jsem si koupil brejle na motocykl, to by tak bylo skoro všechno.

Mnohokrát Tě zdraví Tvůj nešťastný

přítel Kosťa.“

/Marii Mengerové:/

„Milá paní Máňo!

Chtěl bych Vám říci mnoho krásných slov, ale kdykoliv přijdu na venkov, tak příliš rychle stávám se sedlákem se vší jeho těžkopádností, a to do nejmenších důsledků, takže i smutek a melancholie jdou tu jaksi do hloubky. Na člověka se všechno lepí zrovna tak jako to bláto, když kráčí přes rozmoklou oranici, večery jsou jakoby naschvál dlouhé, aby tma byla co možná nejdelší, aby to trvalo co nejdéle k půlnoci – úleva přece přichází vždycky až k ránu…

Zdraví Vás

Kosťa Biebl“

/Xeně Longenové:/

„Milá paní Xeno!

Nezapsal jsem se ďáblu, ani nepíši svou krví, píši Vám pouze, jako bych hrál na piáno: a h c d e f g……

Mám pro Vás tři sta 78 vtipů, ale neopovážím se Vám říci ani jeden třeba zdaleka, neboť bych nechtěl, abyste mě považovala za svého nepřítele.

Je mi tu smutno. Člověk doma se necítí docela mezi svejma. A pak všelijaké tyhle velké starosti s výletama.

Zdraví Vás mnohokrát

Kosťa“

/Pohled: Louny Razítko: Slavětín nad Ohří 27. VIII. 28/

„Pan Josef Hora, spisovatel, Praha–Košíře 300

Pozdravení z Loun

Teige – Konrád – Konst Biebl – J. Nevařilová – Bulovová – Hausenblas – M. Bulovová – A. Hausenblasová“

Záběr z pracovny Konstantina Biebla ve Slavětíně

/Razítko: Slavětín 29. XII. 28/

„Pan Ing. Václav Kolátor, Praha III, Mikulášská

28/XII 1928

Drahý Václave!

Děkuji Ti za Tvou gratulaci k příštímu roku,

stárneme, chlapče, stárneme, naše vysvědčení ze školy už žloutnou, už bych za nic na světě nevzpomněl na onen vzorec, jehož nejasné obrysy – jako nohy přišlápnutého pavouka – míhají se v mém zapomínajícím mozku, vzorec ležící na kterési stránce Maškovy fyziky pod šikmým vrhem vzhůru, zůstal mi v hlavě jen šikmý pohled profesora Vojáčka, který jako hvězdář díval se na nás skrz silná skla jakoby z nesmírné dálky, náš kamarád Fanta už dávno se změnil v obilí, strom nebo vůbec v něco zeleného, vzpomínám: jeho oči, ač modré, vlastně vždy hodně do zelena, přijde-li ještě na svět, bude jistě námořníkem, Vaňourek je v blázinci, neumřel-li dosud, častokrát probouzí můj smích starý dvanáct let, smích z kvinty a sexty, někdy ve snu se mi točí ještě hlava z toho, jak jsme chodili kolem dokola před naší reálkou, pojídajíce tři sta chlebů s máslem do roka, hledíce na petřínskou rozhlednu, z které je vidět za jasného dne Milešovka, z Milešovky náš lounský kraj, a tímto způsobem dal by se roztančit celý svět naší minulosti, vzpomínám na Tvého otce, když stával v létě před krámem, dnes ve vzpomínce mi podobou poněkud připomíná Lenina. Tvoji sestru spatřil jsem nedávno v kavárně Slavii, podezřívám ji z toho, že každé příležitosti využije k tomu, aby byla co nejblíže řeky, vy vůbec celá familie jste byli takoví vodníci, takoví piráti kolem vyhořelého Odkolkova mlýna, divoké kachny, milovníci jezu…

Nezlob se, Václave, že snad tu příliš plácám, jakmile se dotknu těch let našeho sladkého kamarádství, probouzí se ve mně lítost, která nemá jména, ale která je hluboká a cítěná ve všech sítích nervů a bude jedním z hlavních přítoků mé melancholie, dnešní moji přátelé jsou ke mně a já k nim připoutáni básněmi, obrazy, sochami, hudbou nebo moderními baráky, ale není to pouto zdaleka tak sladké, jako bylo a doufám dosud je: řeka, slunce a ve škole opisované úlohy, přijedu zas brzy do Prahy a určitě Tě navštívím.

Moc se těším na shledanou

Tvůj

Kosťa“

/Bohumilu Jandovi, nakladatelství Sfinx/

„Vážený pane nakladateli,

tážete se mne, co soudím o moderním románu, nebo jak si představuji dnes cestopisnou causerii. O románu psal zde již v předcházejícím čísle /Hovorů Sfinx/ Nezval a názory mladých neliší se příliš. Poznamenal bych zde jenom něco o vývojové linii moderního umění vůbec. Jeho sloupem, jeho vším je poezie, která má již svoji bezpečnou cestu: Poe, Baudelaire, Rimbaud, Apollinaire jsou básníci, kteří křtí každý pokus o nové umění. Záleží jen na odvaze a síle mladého talentu – aby – procházejíce ohněm těchto prokletých básníků – nespálil svá vlastní křídla.

Moderní poezie víc a víc smazává kontury mezi básní, románem, divadlem, obrazem, hudbou i filmem. Všechna tato odvětví rostou z jediného stromu, ze společné mízy, z jedné síly roubované na různé ovoce. Není malířů, romanopisců, ani dramatických spisovatelů, jsou jenom básníci plátna, slova, prostoru. Tedy moderní román, jsa jednou z větví na Stromu Moderní Poezie, nemůže míti té přímé linie, jako má kmen. Je osudem větví jíti křivými cestami, blouditi v prostoru, zbytečně se rozrůstati do prázdna, proto ta marná a planá nesčíslnost románů a románů, které by málem stačily zarůst a udusit celé nebe. Dnešní román je jako rukavice, která by měla sto prstů; pětadevadesát je jich zbytečných. Tedy i cesta moderního románu není žádnou císařskou silnicí. Je to řada pěšinek, úzkých a zelených mezí, proplétajících se namáhavě spoustou neúrodných polí. Pohled na všechny romány světa připadá mi jako pohled na kterousi chudou krajinu v jižních Čechách; tady stojí žulová skála, zde roste trochu prosa a tam v dálce nějaká žluť. Snad zrající obilí, snad kvetoucí plevel. Nemáte o ničem jistoty. Bojíte se jmenovat a bojíte se vynechat, abyste ještě více neochudili tento smutný kraj. Rozhodně Stendhal a Proust. Pak Charles Louis Philippe, Radiguet, Maurois, Giraudoux, Ribemont Dessaignes, Soupault, Supervielle, Delteil atd., řada hvězd menší či větší svítivosti, jež naznačují cestu modernímu románu. A cestopisy? Knihy o dalekých a exotických zemích? Není už dalekých a exotických zemí pro moderního básníka. Všude doma, pohybuje se s tou samozřejmostí na Jávě jako v Praze, žije tam jenom poněkud líněji, neboť ta nejvšednější skutečnost je zde dost fantastická, aby dala odpočinouti nervům a mozku, které sem přijely jako na prázdniny, přenechávajíce všechnu práci jenom vaším očím, které se ani nepostačí dívat – zatímco duše si hoví v hlubokém míru. Proto knihy z cizích zemí, psané hned na místě, nesou vždy velkou dávku popisnosti; a není-li účelem básníka, aby podal přesný seznam všech řek, které přestoupil, všech sopek, na které vylezl, co všude pil a jedl, kolik stál lístek na dráze z Batavie do Semarangu, pak raději přistupuje k napsání knihy, když už se pro ni rozhodl, mnohem později, v době, kdy už k svému štěstí nenajde kdesi na lodi při zpáteční cestě zapomenutý zápisník a nevzpomene už jména bohatého čínského obchodníka, ač do smrti mu z paměti nevymizí úžasný karneval potřeštěného čínského pohřbu, nebo fialové svítící řeky ze samých svatojánských mušek, či výraz pohrdání pyšného Malajce na poště v Diengu při pohledu na evropskou ženu, která ho předešla drzým právem vládnoucí rasy.

Přistupuji k napsání knihy zadané vašemu nakladatelství po odstupu téměř dvou roků, maje v úmyslu zachytiti spíše ovzduší Jávy nežli její pevnou zemi, spíše vůni květin než její botaniku. Nemoha za krátký čas postřehnouti všechno bezpráví páchané bílými na černých, přece jenom jsem zahlédl tu propast obou plemen, a získav poněkud důvěru starého Riso a mladého Javánce Paviro, alespoň trochu jsem nahlédl do jejich barbarské duše, plné pověr a poetických strašidel, obývajících posvátný strom waringinový.“

/Jiří Mahen Konstantinu Bieblovi/

„V Brně dne 23. srpna 1929

Vážený pane,

prosím pěkně o odpověď a odpusťte, že to diriguju na Aventinum: Měl jste kontroverzi s p. A. Novákem a velmi dobrou odpověď v Rudém právu. Mohl bych to dostat? Nemohu to v Brně nikde sehnat a má to pro mne velkou důležitost.

S projevem dokonalé úcty

Váš

J. Mahen“

/Pohled: Hrad Zvíkov/

„Paní Zdence Blažkové, choti státního zřízence, Slavětín u Loun

15./X. 29

Pozdrav z těchto osamělých míst Vám, Vašemu manželu, Zdence a slečně Blažence

Zasílá

Konst. Biebl“

/Josef Palivec Konstantinu Bieblovi. Hlavička dopisu: Légation de la République Tchécoslovaque a Paris/

„9/2 30.

Milý a vážený pane,

včera jsem Vám poslal časopis La Revue Européenne, který také věnoval celé číslo ukázkám ze současné čsl. literatury. Od Vás je tam fragment z Ikara, který jste mi kdysi postoupil. Teď se pustím doopravdy do uspořádání knižní sbírky naší poválečné poezie; náramně se na to těším.

Děkuji Vám upřímně za rukopisnou písničku a za Wolkerův lístek. Měl jsem z toho převelikou radost. Z Wolkera mám rukopis Balady o očích topičových a ošetřuji ho jako oko v hlavě. Sháním kde mohu wolkerovské památky, ale jde to těžko.

Jaké máte básnické plány? Všechno, co se dotýká Vaší tvorby, mne zajímá. To Vám píše upřímný člověk. Nemáte chuť zajet si někdy do Francie? Rád bych Vás poznal osobně.

Děkuji Vám za Vaši vlídnost a jsem Váš upřímně oddaný

Palivec“

/Pohled: Berlin, Nationalgalerie/

„Pan Oldřich Blažek, Slavětín (nádraží), Tschechoslowakei

17./IX. – 30

Pozdrav z Berlína

Konst Biebl

Hausenblas“

„Konstantin Biebl s Marií Bulovovou oznamují svůj sňatek.

Louny, 31. ledna 1931“

/Zdena Wolkerová Konstantinu Bieblovi – na fotografii Wolkerova portrétu od Vořechové-Vejvodové/

„Pane Kosťo, přeji Vám za Něho a Jeho jménem, jak by to učinil On sám – vše krásné a dobré pro společný krok do života s družkou, kterou jste si vyvolil.

Matka Wolkerova

Únor 1931“

/Oldřichu Blažkovi/

„Za milé blahopřání upřímně děkují

Konstantin a Marie Bieblovi

Louny, v únoru 1931“

/Bohumilu Mathesiovi 1931/

„Milý příteli,

Janda dával 500 Kč za arch. Vyjednal jsem to na 600 Kč. Je prý nakladatelská krize. Konečně to není nejhorší honorář. Můžeš tam ihned zajít, udělat smlouvu a vyžádat si zálohu. Tento týden odjíždím do Alžíru.

Zdraví Tě

Konst. Biebl“

/Pohled: Scenes et types. Ouled–Nail/

„Pan Oldřich Blažek, žel. zřízenec, Slavětín (zastávka) u Loun, Tchécoslovaquie

8/II 1931

Pozdrav

z pokraje pouště

zasílá všem

Váš

Kosťa Biebl“

/Pohled: Scenes et Types – Pont sur un Oued – Palmiers – Dattiers/

„Pan Oldřich Blažek, Slavětín u Loun, Tchécoslovaquie

9/II. 1931

Pozdrav z oázy

Kosťa Biebl

Marie Bieblová“

/Pohled: Ouled – Djellal – Vue du Kaar, prise du Minaret/

„Pan Olda Blažek, u pí. H. Bieblové, Louny – Rašínová ul., Tchécoslovaquie

10/II – 1931

Pozdrav

Kosťa Biebl“

/Pohled: Cueillette de dattes/

„Pan Jindřich Hořejší, spisovatel, Praha VII, Bělského 2, SUS

Biskra 11/II 1931

Pozdrav

Kosťa Biebl

Marie Bieblová“

/Zdeně Wolkerové/

„Louny, 12. dubna1931

Vážená paní!

Vrátiv se z Afriky – po svatební cestě – našel jsem Vaše blahopřání mezi prvními. Gratulujete mi jménem Jiřího a probouzíte ve mně všechen smutek a všechnu slast našeho krásného a ztraceného kamarádství, jehož dědictvím jsou nejdražší z mých vzpomínek, balzamovaných Jeho zastřeným hlasem, mořem a úsměvem a Jeho vlasy padajícími do čela a kouzlem celé Jeho bytosti, tak drahé nám všem, kteří jsme ho nejlépe znali, a proto nejvíce milovali.

Vždy

Váš

Konstantin Biebl“

/Pohled: Orlík n. Vlt./

„Pan Oldřich Blažek, Slavětín u Loun (nádraží)

25/V 1931

Pozdrav paní a Tobě

Zasílá

Kosťa Biebl“

/Pohled: Riesengebirge, Schneekoppe, 1605 m. ü. D. M./

„Pan Oldřich Blažek, zubní technik u pí. Bieblové, Rašínova. Louny

26./VII. 1931

Pozdrav ze Sněžky

Kosťa Biebl

Marie Bieblová“

/Zdeně Wolkerové/

„Louny 6/I 1932

Vážená paní!

Jsem velmi rád, že se Vám líbila má přednáška o Jiřím. Chtěl jsem nějak přiblížiti jeho drahý obličej z tmy hlíny a šlo mi především o lidskou stránku jeho čistého ducha.

Váš

Konst. Biebl“

„Kamarádi, horníci!

Navštívili jsme vaše hornické obce, viděli, jak žijete, jak oprávněný je váš boj proti uhlobaronskému vykořisťování. Zúčastnili jsme se vašeho hornického projevu v Mostě, jedinečného svou mohutností v hnutí severočeských horníků. Nemůžeme než státi po vašem boku a přispěti ze všech sil k vítězství.

Slibujeme vám, že vyburcujeme všechny, kteří nejsou zúčastněni na vašem vykořisťování, aby pomáhali činem, aby vás nenechali vyhladovět ve vašem spravedlivém boji. Hlásíme se do služeb proletářské solidarity s horníky a vyzýváme všechny, aby okamžitě vás podporovali sbírkami.

V Mostě 5. dubna 1932

MUDr. Vladislav Vančura – Vítězslav Nezval – Konstantin Biebl – Karel Nový“

/Pohled: Dubrovnik – Ragusa/

„Pan Oldřich Blažek, nádraží, Slavětín u Loun, ČSR

Dubrovník 7/VI. 1932

Mnoho pozdravů

Všem

Kosťa“

/Pohled: Cavtat. Razítko: Cavtat 13. VI. 32/

„Pan Josef Hora, spisovatel, redakce Českého slova, Václavské nám., Praha, ČSR

12/VI. 1932

Pozdrav z Cavtatu

zasílá

Kosťa Biebl“

/Zdeně Wolkerové/

„2. VIII. 1932

Vážená paní!

Vrátil jsem, se z cest po Hercegovině, Černé Hoře, Dalmacii, kde jsem velmi vzpomínal na Jiřího, neboť tam jsou moje vzpomínky nejživější, protože jsme žili několik týdnů téměř sami, nedbajíce příliš o společnost, ztraceni ve vinicích a vysokých ostružinách malého ostrova. Zatímco jsem myslel na Vašeho prvního zemřelého syna – umíral Váš syn druhý.

Vím o Vaší bolesti!

Je to druhá rána ve stejná místa.

Vážená paní, jsem stále Váš Konst.Biebl“

„Pozvání

na veřejnou schůzi s programem: Protiválečný kongres v Amsterodámě, která se koná v sobotu, dne 24. září /1932/ o půl 8. hod. večer v sále hotelu Koruna v Lounech, hlavní náměstí. – Promluví architekt ing. Jaromír Krejcar z Prahy. – Dělníci, intelektuálové! Dostavte se hromadně!

Svolávatelé: Konst. Biebl, Jiří Žantovský.“

/Josefu Horovi/

„Milý Horo,

posílám Ti slečnu Šlikovou s prosbou, abys jí dal doporučení na pana tajemníka Bartůňka. Tvou knihu jsem si vyzvedl u Borového a děkuji Ti za ni.

Zdraví Tě srdečně

Kosťa Biebl“

/Hlavička dopisu: Výtvarný odbor Umělecké besedy/

„Pan Kosťa Biebl, spisovatel, Slavětín u Loun

V Praze dne 29. 9. 1936

Milý příteli,

dovoluji si Tě požádat jménem Výtv. odboru UB, zda by sis přál otisknout v Životě některou ze svých básní. Kdyby ano, pak buď tak laskav a zašli některou.

Přijmi mou vzpomínku. A pozdrav oddaného

Vladimíra Holana.

Adresa:

Vladimír Holan, Praha–Strašnice, Hlavova vila 884“

/Josefu Jandovi/

„V Libniči dne 3. června 1943

Drahý Pepíčku!

Posílám Ti pozdrav z lázeňské kuchyně, neboť muezinům a dodavatelům afrického slunce je všude jinde zima za dnešního budějovicky rozcouraného deště. Je to tu bydlení opravdu romantické, pod námi v přízemí kamenné vany ze sedmnáctého století, kde se v sírové vodě podle dochovaných análů léčil svrab a různé „břišní neduhy“. Jedna paní z r. 1673 nabyla zde tři roky ztracenou čmýru a jeden pacholek s šedým zákalem levého oka zde prohlédl. To se už stalo o poschodí výš a o století později – už v moderních kovových vanách.

Ferdinand /Schlögl-Merzin/ si tu namluvil jednu zahradnici, je to docela slušná dívka v zeleném kalhotovém pracovním úboru. Vypadá krásně, když sází s ohnutými zády astry nebo když klečí před tulipánem. Já myslím, že by to mělo být obráceně.

Krajinově je to tu půvabné, v blízkosti je Hluboká, kterou už jsme prošmejdili. Německy se jí říká Frauenberg, proč, to nevím. Je to sice na vršku, ale žádný ženský jsme tam neviděli. Rozuměj: hezký ženský! Ferdinand byl z toho rozmrzen a zalezl do palmového háje. Ale vadilo mu zase, že kbelíky, v kterých jsou palmy zasazeny, čouhají z hlíny a kazí jeho beduinskou zasněnost. Proto sejmul plášť a kbelík, pod kterým seděl, přikryl. Pak si zapálil cigaretu z lipového čaje a oddal se svým fata morgánám.

Básnické sny se tu ovšem těžko rozvíjejí, protože tu člověk má věčně přecpaný žaludek strašlivými porcemi paní Rampasové. To bude Karlík /Konrád/ koukat na ta kvanta. Kučera hadr! A ty smetanové omáčky! Ferda už přibyl šest kilogramů a tři deka.

Mám k Tobě prosbu: kdyby se na Tebe obrátila Hanička /Kvapilová/, neodepři jí svou pomoc, je to holka kamarádská. Přimluv se za mne u slečny Míly, aby ji neoslyšela, ale je možné, že svou záležitost vyřídí i jinak.

Jak by to bylo krásné, kdybys přijel nebo kdybyste přijeli teď na letní svátky! Paní Rampasová by už ukmochtila něco dietního, jenom by bylo záhodno včas to oznámit, aspoň den před příjezdem. Doufám, že mou výzvu zvážíš na lékařských vahách všech svých opatrností a pochybností a že miska, na které složíš své rozhodnutí, nakloní se směrem k pohanským hrobům, kterých je tu asi šedesát v libničských lesích. Kosti našich předků dožadují se Tvého příjezdu, neboť mohyly jejich nebyly dosud nikým filmovány a rozpadávají se samou nedočkavostí. Ferdinand hledal už v jednom hrobě dobrou náladu a zlato, našel však jenom tu starou hlínu zániku, tu věčnou hlínu a tu světskou chudobu jakéhosi pochybného Slovana, jehož odkaz nepřevršil hromádku šesti střepů bez politůry.

Zdraví Tě

Kosťa

Čekáme Tě, přijeď, mám pro Tebe nevěstu, kterou jen pro Tebe šetřím.

Srdečně Tě pozdravuje

Ferdinand“

/Bohuslavu Broukovi/

„V Libniči dne 29. června 1943

Milý Slávku!

Kolikrát zrána si myslím, co bys tak řekl libničskému záchodu. Podobá se hradní studni, kde, máš-li hodinky v ruce nebo na ruce, dá se volným pádem měřit hloubka marnosti zdejšího lázeňského pobytu. Na každém kroku musím na Tebe vzpomínat – tolik je tu těch věcí, jež zatěžují život, jako by nebylo dost už na těch knoflících moudrého lorda. Ferdinand si tu založil jahodovou živnost, já a Konrád ve chvílích literárního oddychu bouráme kuželník, abychom si zatopili v kamnech našeho strašlivého ledového hradu; pak se ze zoufalství oddáváme přírodě, která je tak chudá na tabák a alkohol, že kouříme jahody, které Ferdinand prodává jednak k jídlu, jednak na čaj, a pijeme „lázeňskou“ vodu bohatou na síru, kterou se tu léčil v 17. stol. svrab, jak nás poučila knížka jednoho kaplana, jenž zemřel před čtyřiceti lety.

Kdyby to nebylo tak strašně daleko, tak bych Ti doporučil se sem podívat. Je tu totiž střed Evropy, pomníček postavený uprostřed bažiny, poblíž Lišova. Kolem pomníčku kvákají žáby, tak to vypadá uprostřed Evropy.

Jinak se pokouším o tvorbu a pár věcí jsem tu už napsal. Dnes mě ještě vystrčili z posledního slušného pokoje, protože přijede nějaká bába a musí mít akorát 16tku jako předešlá léta. Jídla je dost, špíny ještě víc a samoty nejvíc, to je nejlepší, co tu je. A také tu nevidíš vysoké boty, ačkoliv je to lesní a zemědělský kraj!

Zdraví Tě

Kosťa.“

/Josefu Jandovi/

„V Praze /správně: v Libniči/ dne 19. července 1943

Drahý Pepíčku!

Musím Ti napsat, že je tu teď opravdu krásně. I můj ledový pokoj zrůžověl při teplých západech, které ozařují skráně fary i pana faráře, jenž, procházeje se mezi rybízem a hrachory, připravuje si v protější zahradě delší kázání o vpádu Turků do Libniče. Jeho farnost jest ohrožena jednak křivými kudlami mohamedánů-hřibařů, jednak podletně mámivými zpěvy muezinů, lákajících na svůj minaret nezkušené dívky křesťanské. Proto netrpělivě pan farář očekává Tvůj příjezd, neboť doufá, že jako lékař těch věcí podepřeš dobrým slovem i salvarsánem podkopanou kulturu katolickou. Tím není řečeno, že by staroantický svět v Libniči ztratil veškeru půdu. Naopak. Oidipovská tragedie Toníček – Rampasová právě vyvrcholuje. Takové scény, jako my jsme spatřili v kuchyni – nespatří už žádný smrtelník nového věku. Ta láska, korunovaná talíři a džbery borůvek, nemá příkladu. A potom ta zoufale krásná usmiřování, když se Rampaska dost vyrajtuje na hřbetě svého poslušného velblouda. Trochu se jim přitom plete čubička Lízinka pod nohama, ale její role není dosud psychoanalyticky zcela prozkoumána. Možná, že ke všem vzdělanostem, jež se tu jako na křižovatce věků proplétají, přistupuje i hinduistická láska k zvířatům.

Haničku potkala malá nepříjemnost. Ve vlaku ji nachytala kontrola. Zapomněla si doma potvrzení o odkladu, a tak si ji zapsali. Pravděpodobně se budou o ní informovati. Škoda, že nedbala Tvých rad a nezůstala v Praze ještě na léčení, které svévolně přerušila. No, doktor nemůže držet pacienta v ordinaci, když mu uteče. Ona ale říkala, že po překonané těžké chřipce se cítila tak slabá, že se rozhodla bez vůle lékařovy uchýlit se na nějaký čas na venkov. Já sám to nepovažuji za nic vážného, měla přece kdysi tu skoro smrtelnou obrnu a stále s tím krepíruje. Pepíčku, drahoušku, mockrát Tě líbám a pozdravuji. Také Mílu líbám jen na čelo, ačkoliv mé srdce je stále připraveno ke zradě i na nejlepším příteli!

Vždy Tvůj

Kostym

Drahý doktore Jando!

Kosťa Vám tady toho moc napovídal a zapomněl ovšem to nejdůležitější, a to, že Vás velmi, velmi srdečně pozdravuju a že na Vás dnem i nocí myslím a že se těším na shledanou.

Vaše

Dana Šet.“

/Josefu Jandovi/

„V Libniči dne 30. srpna 1943

Milý Pepíčku!

Nejsem překvapen – znaje Tvoji dobrotu –, ale jsem dojat Tvým kamarádstvím. Zlobím se jenom na Karla, že nějakou dobře umístěnou pákou pohnul Tvým srdcem, že uvedl v činnost zvonkovou hru Tvé citlivosti, prastarý orloj dobroty, aparát velkorysosti, s celým baletem postranních koleček. Ale je také docela možné, že jsem Ti nějak ublížil, nebo že se domníváš, že Ti bylo ublíženo, a ozval se v Tobě ten starý způsob počínání, který už tak dlouho na Tobě studuji a stále se neodvažuji, pro jeho složitost, pronésti konečnou diagnózu. Nevím ještě docela přesně, co Tě vždy hnalo k dobročinnosti, co víc: láska, nenávist, pohrdání, nuda, masochismus, či nejasná hra, záludná inspirace, jež má kolem Tebe rozehrát divadélko reakcí ze strany Tvých přátel. Obávám se, abych Tě nezklamal. Dosud neznám míru nevděku, která by Ti vyhovovala. Zatím jsem se rozhodl poslat Ti notnou dávku jedovatých hub. Musíš ovšem ještě nějaký čas počkat, rád bych nasbíral a nasušil větší dávku hřibů, těch rozkošných hřibů satanů. Kdyby nenarostly – musel by ses spokojit s vrhavkou, jejíž smrtelné účinky jsou sice zaručeny, ale umírání, bohužel, netrvá tak dlouho a není – třikrát žel! – tak bolestné jako po požití satana. Také s brusinkami budou jisté potíže. Zde nerostou, jen tu a onde jednotlivý trs sklání své šarlatové bobulky. Je jich tu tak málo, že bych na pět litrů brusinek musel sehnat nejméně čtyři a půl litru rulíku zlomocného, jehož bobule jsou tu však stejně vzácné, a tak opravdu nevím, jak bych ty „brusinky“ dal dohromady. Proto mi nezbývá nic jiného, než pokusit se sehnat skutečné brusinky odněkud z Třeboně a předstoupit zahanbeně s tímto naivňoučkým paklíčkem před Tvou kritickou tvář. Slíbila mi je – ty brusinky – jistá paní Zemanová, obchodnice ovocem, ale až po patnáctém září, protože jsou přísné prohlídky ve vlacích i v autobusech a všechny lesní plodiny se zabavují. Také Ferdinanda jsem pověřil, aby pátral po způsobu, jak sehnat nějaké brusinky. Houby tedy dostaneš zcela určitě, brusinky jen SNAD.

Litujeme, že tu teď nejste, Ty a Míla. Je tu velká legrace s jistým baronem, který je hlupák, ale baronku má půvabnou. Tak půvabnou, že si Ferda dal vyžehlit šaty a vydrhnul si podlahu v svém strašlivém arabském brlohu, kdyby snad došlo k návštěvě. (Baron odjíždí často s telegramy do Rudolfova.)

Právě přišel lístek od Karla. Odepíšeme mu ihned s Františkem Němcem. Franta Němec je správný chlap. Ihned zde zavanulo snesitelné klima, jakmile jeho dech umlčel kvákání žab, víš kterých. Těch skokanů, těch, kteří věčně skákají do řeči, těch vřeštících Mlčanů. Ve středu večer dostaneme láhev vína, budeme na Vás vzpomínat, připijeme Vám z dálky a líbáme Vás teď i do budoucna, my, my ztracená varta pod libničskou farou!

Kostym

Drahá Mílo!

Vzpomínám na Vás a posílám Vám polibek, ale Pepíčkovi nic neříkejte, je strašně žárlivý.

Váš

K.“

/Razítko: Lišov 10. IX. 43/

„Pan MUDr. Josef Janda, odborný lékař, Praha I., Na Příkopě, pasáž bia Viktoria

V Libniči dne 10. září 43

Milý Pepíčku!

Děkuji Ti (Vám) za krásnou trojčlenku nahých žen, viděných v obličeji prohnaného chlapa. Doufám, že to nemá být žádná narážka. Ostatně tři ženy je málo na pořádný obličej. Včera ráno, když jsem vstával, viděl jsem jich v pomačkané peřině dvacet sedm a v zmuchlaném polštáři třináct. Jen se umět dívat!

Tebe, Mílu a celou /přeškrtáno: tu bandu/ společnost

zdraví Váš

Šetek

Houby ohlašují svůj příjezd, ale brusinky se dávají uctivě poroučet pánům z Prahy, že nejsou.“

/Razítko: Lišov 24. IX. 43/

„Pan MUDr. Josef Janda, odborný lékař, Praha 1, Na příkopě, pasáž bia Viktoria

24. září 43

Drahý Pepíčku!

Šíleně rostou, zdržím se ještě několik dní. Jsem vduchu stále s Vámi, pozdravuji Karla, Milenku, líbám Mílu a její plavé vlasy. Všechno se už rozjíždí, jen já tu zůstanu sám ještě několik dní. Lesy mne drží svým podhoubím a ještě několika neurčitými a temnými silami. Ale přece na brzkou shledanou! Váš

Kosťa

Srdečně zdraví Vás i Mílu

Jitka /Bodláková/

Líbá Vás všechny H. Kvapilová“

/Josefu Jandovi/

„V Praze dne 28. října 1943

Mám pocit, že nepatřím jenom mezi ty, kteří gratulují, ale také trochu mezi Vás, kterým je gratulováno, protože sdílím všechnu Tvou radost, drahý Pepíčku, všechno Tvé pohnutí, milá a dobrá Mílo!

Vždy Váš

Kostym“

/Na tiskopise: Odborný lékař chorob kožních, pohlavních a kosmetiky MUDr. Josef Janda, em. asistent kliniky prof. Trýba, Praha I., Na příkopě č. 31, dům B, II. sch. Ordinuje: 9 – 12, 3 – 6 hodin, úterý a pátek do 7 hodin večer. Telefon 231–18/

„Kdybychom měli my hosté

moc osudu

přál bych Ti Mílo

abys byla krásná tolik let

dvakrát tolik

kolik nás sedí kolem stolu

A kdybychom měli my hosté

moc osudu

přál bych Ti Pepíčku

abys byl šťasten tolik let

dvakrát tolik

než věnec našich rukou

který Ti podáváme

na Tvé svatbě“

/Razítko: Praha 25 12. VI. 44 – 21/

„Slečna Naďa Novozámská, Praha XIX, Jiráskova 31

V neděli odpoledne

Milá Naďo!

Dnes dopoledne jsem poslal Haničku do bytu, aby se podívala, co se tam děje. Z jistých důvodů jsem opustil (hned na počátku událostí) garsoniéru a přestěhoval se k příbuzným. Domovnice se domnívá, že jsem z Prahy odcestoval, a doposud ji v tom přesvědčení udržuji. Odešel jsem hlavně proto, že se cítím strašně sláb a mám dosud horečky, a nechtěl jsem – kdybych vážněji onemocněl – být připoután na své staré lůžko, kde bych se cítil za jistých okolností jako v pasti. Bylo mi už lépe, ale dnes se cítím zas bědným a malátným – snad se to změní, snad! Hanička zase v pondělí odjede, nechci a nemohu ji tu zdržovat. Našla Tvůj dopis, který ležel za dveřmi. Chudáčku! Je mi Tě líto, ale nemohu Ti nijak pomoci. Vlastně se na Tebe zlobím! To je z té Tvé štíhlé linie! Jsi podvýživou oslabena, nejíš úmyslně žádný cukr; murynuješ, apod. hlouposti, kterých je u Tebe vždy nadbytek, jsou příčinou dnešní Tvé nemoci. Organismus, který po celá léta nedostává cukr, musí takhle skončit! V neděli, budu-li už zdráv, vrátím se do bytu. Můžeš mi tedy odpovědět na starou adresu. Kdybych však nebyl do té doby ještě zdráv – tak bych Ti napsal, kde jsem a co se se mnou děje!

Nemocnou sestřičku

líbá na čelo nemocný

bratr

Přes velké horečky jsem stále coural a ještě stále courám, rád bych to „rozchodil“!“

„Slečna Naďa Novozámská, Praha XIX, Jiráskova 31

Na Výtoni dne 20. června 44

Milá Naďo,

tak jsem se zase vrátil do garsoniéry a doufám, že tu budu mít aspoň na nějaký čas klid; rád bych se vrátil k přerušené práci, jako zajíc, když unikne z leči a má z té věčné honby stále uši vzhůru a duši v pozoru.

Žádný z Tvých dopisů se neztratil, našel jsem je všechny včera po svém návratu. Přece jsem Ti psal, že do bytu nechodím – z jistých důvodů. Teď si zas troufám, ale musím být stále ve střehu, abych nepropásl pravý čas. Tvá zpráva o Františkovi je smutná, ale touto křížovou cestou musí projít každý, když vydrží mlčet, tak potom má obyčejně vyhráno. Snad to všechno přetrpí a dočká se lepších dní – ostatně konec se blíží, to snad tušíš i ze svého spálového lože. To nejtěžší máš už jistě za sebou, jen nevstávej předčasně, aby sis neublížila.

Hanička zas přijede na několik dní tento týden a zase odjede. Chtěla na pár dní domů, ale zůstala trčet na hranicích. Něco se tam děje. Bude trávit léto u svého otce v okolí Hradce, kde má také plno dobrých známých.

Vařím dnes oběd, vypadá to tu jako u cikánů, chybějí tu šikovné sesterské ruce, které by daly toto loupežnické hnízdo do pořádku. (Ta dcera toho chirurga je moc neobratná, a potom bych ji nepozval, protože nechci s ženskými nic mít.) Těším se, že se brzy uzdravíš, a pak půjdeme na tu procházku, půjdeme na Petřín, bezy jsou již odkvetlé, ale ta bronzová kytice, kterou drží Mácha v ruce, ta nikdy neuvadá.

Zdraví a líbá Tě

Bratr Tvůj

Konstantin“

„Slečna Naďa Novozámská, Praha Bubeneč, Jiráskova 31

V Praze dne 27. června 44

Milá Naďo,

doufám, že už skončí doba Tvého utrpení a izolace. Čekám, že se objevíš v nejbližších hodinách či dnech. Byl bych Tě rád někdy navštívil, ale netroufal jsem si překročit práh přísně evangelického domu.

Měl jsem tu návštěvu z Loun, která odjela před dvěma dny. Ferdinand a Měšťan se vrátili z Libniče a chválili to tam. Nenašel jsem nikde místečko pro letní pobyt, zbude mi zas jenom ta Libnič, co se dá dělat. Odjedu asi v polovici července. Ostatně všechno Ti povím ústně při nejbližším setkání. Hanička Ti chce napsat pár řádek – předávám jí stroj.

– – –

… Dnes se chystám s K. na vernisáž jistého malíře z jihu, totiž od Budějovic, proslov má Měšťan, to bude děsná švanda.

…

Kosťa se chystá na Libnič, což je skoro nejlepší, alespoň je to po finanční stránce jakž takž snesitelné. … Uvažuj o té Libniči, bylo by to po stránce zdravotní, myslím, výborné pro Tebe, Kosťa by na Tebe trochu dohlížel, aby sestřička se velmi brzo uzdravila. Já bych tam asi jela až na srpen, vzala bych si třeba po Tobě pokojíček, který se snad sežene, myslím, Naděnko, že by to bylo fajn, Ty bys K. trochu hlídala, ona ta Dáša by mu myslím nedala pokoje, víš, jaký K. je, zcela bych spoléhala na Tvé bystré postřehy…

V neděli jsme byli u Konrádů…

Hanka + Kosťa“

/Razítko: Náchod 4. IX. 44 – 13/

„Slečna Naďa Novozámská, Praha VIII., Balabenka 319, továrna Baklax

4. září 44

Milá Naděnko,

děkuji Ti za Tvá všechna milá psaníčka, jsem jimi dojat. Pravděpodobně příští týden se vrátím do Prahy, abych se připravil na zasazení. Zdá se, že tomu (spisovatelé) neunikneme. Ostatně se tu už nudím a raději budu v Praze – i když se třeba stane středem bolesti. Praha je (jak se říká) srdcem Evropy; když chladnou okončetiny (vím to ze zkušenosti), má srdce největší práci.

Srdečně Tě zdraví a líbá

bratříček.“

/Nadě Novozámské – rukopisem Karla Konráda/

„Milá Naděnko,

Kadlík mi říkal, jak výtečně vypadáš, z čehož mám radost. Přijedu – Kosťa – pravděpodobně – v úterý dopoledne (12. září tr.) do Prahy a zavolám Tě do Baklaxu!

Srdečně Tě lýbá

Karel

Kostík je tak unavenej psaním básní, že mi tento dopis nadiktoval, sám už neměl sil – – –“

/Josefu Jandovi/

„Po jednoroční zatěžkávací zkoušce, ve které jste tak skvěle obstáli, uznáváme, že nám nezbývá – než gratulovati.

Na důkaz naší naprosté kapitulace před Vaší vzájemnou oddaností posíláme Vám tuto kytici karafiátů a prosíme Vás, abyste ji přijali s přátelskými pocity.

S obdivem

Kosťa

Franta /Němec/ – H. Kvapilová – Naďa /Novozámská/

28. října 1944“

/Razítko: Praha 13 7. VIII. 45 – 18/

„Pan MUDr Josef Janda, odborný lékař, tč. Žleby, Žleby

K. Biebl, Praha II, Na Výtoni 7.

V Praze dne 5. srpna 45

Milý Pepíčku a drahá Mílo!

Dostal jsem od Vás lístek z Žleb: mně to jméno nic neříká a obávám se, že bude španělskou vesnicí i pro pány na poště a že mi lístek vrátí, zároveň sdělujíce, že se pošta do ciziny nepřijímá. Posílám tento lístek jako Noe holubici a mám obavu, že se mi vrátí, to jo, ale bez ratolesti, celá upachtěná a na obou křídlech poštemplovaná všemi utopenými vesnicemi světa. Kdyby však přece doletěla, tak Vás líbá a pozdravuje

Konstantin

Nechci hanit Žleby, naopak, vidím na obrázku, že je to babylonské městečko visutých zahrad, jen ztracené ráje jsou ještě tím, co může člověka potěšit, člověka, unaveného přesýpacími hodinami civilizací: město – písek, město – písek, nová stavba na písku a nová zkáza…“

„Naďa

Jen hlavu odvrátí svou hlavu plnou zlatých stínů

S únavou léta na okvětí víček

Jen nohu růžovou přehodí přes peřinu

A spí zas dál jak na oblaku andělíček

8/VIII. 45

Kosťa“

/Josefu Jandovi/

„V Lounech dne 9. února 1946

Milý Pepíčku a sladká Mílo

čili drahouškové!

Děkuji Vám za Váš milý lístek, jejž jste mi poslali k Černému moři, neboť si tu skutečně připadám jako Ovidius bez římských cikád. Ne snad, že by se tu nenašla žádná inspirace, to zas ano, jedna nebo dvě se už přihlásily, neboť se neříká nadarmo: Inspirace přichází sama… Jen vzpomínka na jistého lékaře zdržuje mne před nerozvážnými činy, nemám rád analogie, raději něco zbrusu nového… Onen lékař ještě stále v sobě živí svou nenávist, takže kromě ztráty svobody hrozí mně i ztráta života. Trochu mi to nahání hrůzu a trochu mne to baví… Hrozně si vážím toho člověka, pojal ke mně nejhlubší a nejsilnější cit, jaký si lze představit; nevadí, že je to vztah negativní, miluji zápor a masochismus je nádherná perverze, dovede-li ji člověk vychutnat, viď, Pepíčku, gurmáne mentálních ran?

Vzpomínám často na Vás a na Františka. Zdaliž on, náš elév lásky, již pokročil v přípravách, jež znamenají pro něho tzv. životní rozhodnutí? Kdy se odhodlá k svatojakubské noci, v které pozná a vyzkouší svou plavou čarodějnici? Kdy ji klofne, nebo lépe řečeno, kdy bude klofnut sám? Jak by byla krásná láska přísvitu svatojánských mušek… Bojí-li se jich, jako nějakých magických lampiček, jež za nocí letních ozařují smělost žen, řekněte mu, aby se jich nebál, aby použil – jako se vyráží klín klínem – mušek španělských proti muškám svatojánským, pak – takto vnitřně obrněn – se nezalekne žádné víly, žádné čarodějky, i kdyby si ho vzala jakkoliv na mušku… Ve středu přijedu autem do Prahy a zdržím se do čtvrtka. Zavolám! Bude-li ve středu sezení, prosím o pozvání.

Oba Vás líbá a strašně se na Vás těší

Váš

Konstantin“

Konstantin Biebl

/Josefu Jandovi/

„V Lounech dne 8. března 1946

Milý Pepíčku a Mílo!

Potěšil mne Váš lístek z maškarády; pozorně jsem se díval o masopustní úterý lidem do tváře, ale byly to ty samé obličeje, které potkáváme každý den… Jen jeden člověk neměl masku, byl to Juren. Potkal jsem ho a zděsil jsem se výrazu jeho upřímnosti. Nikdy nikdo se ke mně nechoval tak otevřeně jako tenhle člověk. Opatřil si automat, ale zapomněl ho doma. Viděl jsem mu na očích, jak toho srdečně lituje. Všude po vsích pohřbívali Hitlery a Göringy, také po Lounech táhla alegorická skupina národních správců, jsme tu již skoro na severu a jejich blahodárné působení je tu více vidět než v Praze. Přijedu příští pátek do Prahy a zavolám si Vás v poledne od Šupů. Mám mnoho práce v Praze, ale přes všechnu tu dřinu, která mne tam očekává, zajdu si k Vám (po dohodnutí) obejmout Vás a políbit.

František mi poslal nějaký záhadný dopis, také od Naděnky přišlo něco podobného. Složitost života se mstí, nevím už někdy, kdo co mi píše, kdo mě to vlastně pozdravuje nebo proklíná; vždycky jsem myslel, že je na světě nejvíce Marií a Aninek, ale teď vidím, že je na světě moře Dáš a Dášenek, jako vlny a vlnky se převalují po písku dní a přes břeh vzpomínek, že člověk ani neví, je-li u Metuje nebo někde v Dubrovníku. Naštěstí Dáši jsou sladká voda, jinak bych měl límec naškrobený samou solí, a ten starý ušoupaný svrchníček už by se, solí rozežrán, rozpadl docela. Někdy se mi zasteskne po Vaší „předsíni“, abych nevybočil z řeči mágů. František se nesnaží, opál leží na dosah ruky, ale on nic, jen tak telefonovat, to jo, jen se tak usmát v úmyslech, ale skutek utek… Život je těžký i v době vědeckého socialismu a vějíř štěstí nedají ženy z ruky, zvláště ne těm, kteří nemají odvahy jít za dobrodružstvím, které se ozývá za smíchem kouzelnic, marně čekajících, až přejde umělý nebo předstíraný chrapot vinohradských kavalírů, odkládajících svá rozhodnutí jako lenoši práci… Morgen, morgen, nur nicht heute! Domluvte Františkovi, vždyť i ten Hitler měl nakonec, jak se ukázalo, nějakou ženskou, jen on se stále koupá v studené vodě své samoty, která potom způsobuje jeho nekonečné rýmy… Tak jsem mu to nachystal! Jen se rozhodnout! Jen udělat ten první krůček do opravdové magie, a pak uvidí, jak před jeho užaslýma očima vztyčí se z planého jádra pořádná datle nebo zázračný fík, jako u těch indických fakirů, kteří předvádějí kouzla zakomplexovaným a již nevěřícím Evropanům. Jen ať se vzmuží František, dá Bůh, že i jeho stromek se zazelená. Nevím, proč jsem se v těchto věcech tak zababral, ale štěstí Františkovo mi leží na srdci. A nemohu dopustit, jako to nikdy Villon nedopustil, aby nějaký hřích ležel ladem. Těším se, že Vás spatřím za pár dní – a odpusťte svému příteli, že se baví ve svém exilu psaním nesmyslných dopisů.

Líbá Vás

Váš

Konstantin“

/Nadě Novozámské/

„V Lounech dne 8. března 1946

Milá Naďo!

Děkuji Ti za dopis, který jsi mi poslala s nějakým chlapem společně; Tvé písmo to není, ale jistá jedovatost, kterou dobře poznávám. Nějaký rozmar trochu přiožralé sestřičky, která kdesi v objetí bůhvíjakých mediků si vzpomíná, že na ni zapomínám (což není pravda), a ostatní věci jsou pouhé ubohé křapy. Nemohl Ti jich donésti nikdo jiný než František; slyšel to asi u ševce; nebo snad od někoho v cukrárně. Je sice pravda, že se mi Tonička líbila, ale není pravda, že ji někdo viděl „jít ke mně na garsón“, vždyť už snad ani při mé poslední návštěvě v cukrárně nebyla. Ostatně Tě nepoznávám, že by Tě mohly takové hlouposti zajímat, ale jak říkám, přičítám to nějaké Tvé povznešené náladě, v které jsi se octla bůhvíjak, a zachtělo se Ti zašprýmovat si s ubohým bratrem, jako tenkrát, když jsi mne zavedla k Majce. Teď však slyš něco vážnějšího. Přijedu do Prahy v pátek ráno (dne 15. března) a budu v poledne u Šupů, mohl bych Tě tam pozvati na oběd? Rád bych viděl Tvou milou, roztěkanou a uličnickou tvář – slyšíš, sestřičko? Odlož všechny chlapy do garderóby pozdějších dnů, rozhoď své věčně nepokojné kadeře – Ty! Ty věčně prostořeká, s neučesanými ústy! Ahasver, který bloudí v kruhu kdejakým kamenem zčeřených lásek… Hleď si raději mrtvých než živých, abys nepropadla z anatomie. Když jdu v Lounech kolem uzenářů a zahlédnu ty nabledlé vuřty, jež se nabízejí k svačině, přejde mi po zádech mráz a můj vnitřní zrak chtě nechtě vzpomene si na toho nešťastníka, oloupaného rukama ještě dosti nezkušené medičky… Je to zvláštní, jak někdy maličkosti si ustelou v duši, nanesou si tam zahnojenou slámu z chmurných dvorů života a udělají si v člověku hnízdo, které ho časem děsí. Co všechno v sobě nosil a viděl Villon! Marast stáří, kolomaz duše a žízeň po nekonečnu… Ještě chvíli a začal bych z blábolení uvíjet kytičku černé poezie, ale to nechci…

V pátek na shledanou – nebo vhoď do garsoniéry vzkaz!

Tvůj bratr

Konstantin

Pozdravuj Miřinku-pilňačku, jistě už má zas dvě zkoušky za sebou. Kdyby mi tak mohla trochu dát ze své pilnosti – mohl bych ještě mnoho věcí napravit. Musel jsem již rozsvítit lampu, stínidlo, zlehka nažloutlé, má barvu Tvých vlasů, jež mi padají na prsty…

Možná, že přijede do Prahy Hanička, ale pochybuji, že se rozhoupá k odjezdu, všechno příliš prošpekuluje ve své hlavě, než se odváží. Rád bych Vás viděl zas komplet, stíny, jas a stíny…

Mám před sebou nějakou nutnou cestu do Teplic, ale v pátek jsem určitě v Praze…“

/Nadě Novozámské/

„V Lounech dne 11. dubna 1946

Milá Naděnko,

psát Ti formální soustrast ani se neodvažuji – já jsem byl při smrti svého dědečka a mám na jeho poslední chvíle podivné vzpomínky, svůj poslední dech vdechl mi přímo do tváře, protože jsem se nad ním sklonil, abych mu lépe rozuměl, řekl však něco tak všedního, tak prostého, že mne to zamrazilo víc, než kdyby řekl něco goethovského… řekneme si své poznatky, až se jednou sejdeme. Já jedu do Prahy v pondělí ráno, budu v poledne u Šupů, v úterý budu v poledne v Národní. Budeš-li mít chuť a čas mne vidět, můžeš mne tam vyhledat nebo vhodit vzkaz na Výtoň. Přiznávám se, že bych Tě rád viděl, ale netrvám na tom, abys mne vyhledávala, kdybys neměla z jakýchkoliv důvodů čas nebo náladu se se mnou setkat. Ujišťuji Tě, že nechci být ani tím nejlehčím břemenem na úkor Tvé naprosté svobody. Kdybychom se tedy neviděli – měj se dobře, hlavičko popletená a rozkošná!

Vždy Tvůj bratr

Konstantin

V úterý nebo ve středu přijede Hanička, v pondělí jsem sám.“

/Nadě Novozámské/

„V Praze dne 7. května 1946

Milá Naděnko,

Přijmi mou upřímnou soustrast nad úmrtím Tvého druhého dědečka. Jako vnučka jsi sirotek, ale Tvůj bratr pro Tebe žije. Nevím však, žiješ-li Ty ještě pro něho.

Nic si z toho nedělej, že jsi praskla nebo odstoupila z biologie.

Ve středu večer jsi očekávána u Jandy, čeká Tě tam dobrodružství.

Všichni se na Tebe těšíme, nejvíc však Tvůj

bratr!

Konstantin“

/Nadě Novozámské/

V Slavětíně dne 7. října 1946

Milá Naděnko,

s radostí otvírám Tvůj dopis, plný Tvého nepokojného písma. Spěch Tvých řádek jako by z dálky napadal adresáta; honem vyklopíš záchvěv svého nepokojného srdce; není zapotřebí ani rozumět smyslu rychle načrtaných slov, jejich nečitelnost je vždy pro mne dosti výmluvná; kola rozčeření, jež se šíří z Tvé ruky, doléhají měkce na břeh mé samoty. Líbezná! Ty ze všech nejlíbeznější. Skutečný člověk mezi tolika človíčky! Mám Tě nejraději, když spolu klesáme na stupeň polovičního vandráctví, kdy Tvé vnitřní čistotě přestávají vadit ušmourané polštáře a Tvá světlá hlava s úsměvem usíná ve výtoňském pelechu! Sladký obraze mého neklidného života – sestřičko!

O Haničce nic nevím. Oznámila mi před časem, že jí nemám psát, že brzy opustí domov. Nevím, co s ní je. Možná, že je v zajetí nějaké své nové posedlosti. Až ji v Praze potkáš, řekni jí, aby se na mne rozpomněla. Je pravděpodobné, že ještě tento týden přijedu do Prahy, začne fungovat filmová rada. Jsem sice trochu nemocen, horečka stoupá mi k večeru z průdušek do tváří, tubera to však není, jen jsem se nastudil při podzimním courání.

Dal jsem se do očistné práce v našem kraji. Zbavuji komunistickou stranu nestravitelné přítěže, všelijakých skrytých nacistů, kteří se chtěli schovat za rudou hvězdu a sprostotu svého počínání. Nepoznala bys mne v roli Gabriela s plamenným mečem.

Škoda, že Ti nemohu podat jeden z těch velkých hroznů vína, který se houpá ve tmě pod mým oknem. A můra – je jich již málo – tluče hlavou do tohoto dopisu jako do světla. Sestřičko, mám na jazyku slova, která by se mi jindy nepodařila. Nechám si je však ve své mysli jako naklovaná vajíčka, jejichž ptáčata zůstanou mým tajemstvím.

Líbá Tě bratr Kosťa.“

/Pohled: London. The Embankment. Razítko: London 6. May 1947/

„Pan MUDr Josef Janda, odborný lékař, Prague II., Klimentská 21, Czehoslovakia

5/V. 1947

Vzpomínáme na Vás a líbáme Vás oba

Kosťa

Moc pozdravů

Váš Slávek /Nezval/

Jiří Mařánek“

/V pamětní knize, nadepsané „Drahým rodičům u příležitosti zlaté svatby věnují děti a vnuci. V Kutné Hoře 1. června 1947“ – jde o rodiče Josefa Jandy/

„Lékař s myrtou na čamaře

Kočár dal se na cestu

A dávná záře od oltáře

Pozlatila ženicha i nevěstu

Konst. Biebl“

/Pohled: Slavětín n/Ohří. Razítko: Slavětín 7. VII. 47 – 16/

„Pan MUDr Josef Janda, odborný lékař, tč. Karlovy Vary, Montgomery

V Slavětíně dne 6/VII 47

Milý Pepíčku a Mílo!

Jsem v Slavětíně na pouti a vzpomínáme s maminkou na Vás. Litujeme, že tu nejste. František měl přijeti se mnou, byl zde očekáván, ale dal nakonec přednost Lumírovi. Těším se, že se zas brzy uvidíme

Váš Kosťa

Zdraví H. Bieblová“

/Vítězslav Nezval Konstantinu Bieblovi. Pohled: Tbilisi. Narikala/

„Čechoslovakija, Praga, Pan Konstantin Biebl, Praha II., Klimentská 6

Tiflis, 23. IX. /1947/

Drahý Kosťo,

posílám Ti vzpomínku z Gruzie a těším se na shledanou

Tvůj

Slávek“

/Konstantinu Bieblovi/

„Mistr Kosťa Biebl, min. inform., Praha II., Klimentská

Měděnka hladí slonovou běl štítů

srdce mi pláče v pršce vřídla.

Musím se vrátit ke sv. Vítu.

Ó lesy mé! Ó hřiby! –

Naše čínská jídla!

Gell II.“

/Marii Fantové/

„Milá Maru, změřil jsem Jirkovi kalhoty, rozhodl se však, že míru Ti pošle on; doufám, že to již udělal a že mi nezpůsobí nepříjemnost a nevtiskne cejch nespolehlivosti, neboť Tvůj příkaz byl okamžitě splněn. Čekám, že se v Slavětíně co nejdříve objevíš, abys na vlastní oči spatřila, jak to vypadalo při stěhování národů. Neboj se, pořádek je již do té míry obnoven, že můžeme již přijímat hosty, zvláště tak milé, jako jsou Tvé vlasy a zuby, téměř reklamní. Mohla bys se tak na den posadit do naší čekárny a ukazovat pacientům zuby s nenápadnou poznámkou: Jsou od Bieblů… Posílám Ti pusinku a těším se na Tvůj příjezd!

Kosťa“

/Pohled: České národní kroje. Chodsko – Nevěsta s droužkou. Razítko: Česká Kubice 25. VII. 49/

„Slečna Maru Fantová, lékárna Život, Praha II, Hybernská ul.

Babylon 23/VII. 49

Chodím bez čakanu chodským krajem a na všech krajích lesů vidím chatu, v které bydlíš.

Konstantin“

/Pohled: Karlovy Vary – Jelení skok/

„Slečna Maru Fantová, lékárna Život, Praha, Hybernská ul.

8. října 1949

Milá Maru,

posílám Ti pozdrav z Karlových Varů, kde vyhlídky na smrt odcházejí podivuhodnou cestou horkých pramenů, gejzírů to tryskajících ve formě kytice jemně se chvějícího bílého bezu, kterou Ti posílám z vděčnosti za Tvé léky, za dextropur z Tvých rukou, dextropur, jenž tak posiluje játra a srdce.

Zdraví Tě Kosťa.“

/Josefu Jandovi/

„V Karlových Varech dne 9. října 1949

Milá Mílo a Pepíčku,

včera jsem tu týden, který byl zkušebním kamenem ve vývinu mé nemoci: stručně řečeno, je to dobré. Dělali mi nějaké specielní zkoušky na slinivku, které dopadly dosti dobře. Bylo se obávati, že by mohlo dojít k atrofii pankreasu, byl by to smutný osud „cukrářů“; jak se zdá, atrofovala jen menší část a větší zbytek stačí k skoro normální funkci. Těším se, že v neděli přijedete a že vezmete Pavrovského s sebou, popřípadě i jeho paní. Chodíme po lese a sbíráme houby, je jich tu plno. Ne sice hřibů, ale těch všelijakých hřibovitých podmáslíků a poddoubníků. Počasí je stále krásné, podzim je tu jak módní přehlídka pro dámy s barbarským vkusem; je to moc krásné a je dobře, že tu není žádný Šetelíček, který by to pokazil. Tedy ještě pár vzdušných polibků a pozdravů – a na shledanou!

Líbá Vás

Váš

Kosťa“

/Marii Fantové/

„V Karlových Varech dne 5. listopadu 1949

Milá Maru,

děkuji Ti za Tvůj milý lístek a předcházející dopis, byl jsem jimi velmi potěšen. Zvláště teď, kdy je mi již mnohem lépe, dovedu se mnoho radovat z věcí, jež mne ještě poutají k této neblahé planetě. Daří se mi velmi dobře. Zkoušky na pankreas dopadly prozatím příznivě, také cukrovka, která mi hrozila, se nedostavila. Dopadá to všechno nad pomyšlení dobře. Docent Pavrovský i zdejší ošetřující lékař mi řekli, že po operaci (nebo operacích) budu pravděpodobně docela zdráv. Byl to však případ naprosto smrtelný, jenže světice v nebi či pekelnice v pekle nechtěly mne mezi sebe, a tak jsem nucen spokojit se nadále s pozemšťankami. Řeknu bez váhání, že je mi to prozatím milejší. Ubyl jsem na váze deset kilo, byl to však beztoho jen tukový balast. Nyní běhám zas desítky kilometrů s kamzičí lehkostí, mám posvícenský apetit a se zalíbením se již téměř otáčím za půvaby ženského mládí. A nemusím se do toho nutit. Jakási mravní zodpovědnost, která nevím jak se u mne dostavila, mne však zdržuje před důvěrnějšími projevy. Je to snad konečně přišedší rozum, který snad, říkám snad, nezviklá ani jedna dosti půvabná, ač starší Švýcarka. Je jí už dvacet šest let. Vždycky jsem myslel, že blízkost smrti člověka ochromuje a bídačí. U mne však to trvalo velmi krátce. Teď, podle slov přátel, jsem se zhubnutím a zlepšením pleti hladovkou prý vrátil do jinošských let. Má snad smrt jako vedlejší zaměstnání kosmetický salón? Nebo nechtěla, abych se před očima Marie Panny zjevil v zuboženém stavu? Ať je tomu jakkoliv, hrůza smrti – je to paradoxní – mi prospěla. Lépe vypadám a snad lépe teď píši. I v literárním díle přibylo mi na humoru, probouzí se ve mně nějaký až na dně duše spící Heine. Uvěříš, až Ti přečtu nějaké z mých nových veršů. Byla tu nějaký čas se mnou tak obětavá Hanička, když viděla Švýcarku, poznala, že jsem mimo nebezpečí, a docela nesobecky rozradostněna se vrátila k rodičům. Její dohady však jako vždy byly přehnané. Bože, jak si už jednou napravím pošramocenou pověst!? Já Ti mám tak strašně rád život a hezké věci, rád je beru do ruky a mohu-li, dýchám na ně. Maru, myslím však na něco docela jiného, bojím se na to myslet a schovávám si to jen pro sebe. Ve válce jsem si zvykl na všemožné náhražky, když byl nedostatek těch nejlepších věcí. Má duše má hlad, cítíš ho? Ale to jenom tak říkám, jenom tak „kecám“, jak Ty má blouznění nazýváš. Měj se moc hezky a někdy si vzpomeň na svého démony štvaného bratrance. Zítra přijede Míša.

Srdečně Tě zdraví

Kosťa“

/Lumír Čivrný Jiřímu Taufrovi/

„9. XII. 49

Milý Jiří,

na můj pokyn dal k dispozici pro Tebe s. Ančík přiloženou kopii dopisu, kterou mu poslal K. Biebl a který Tě bude zajímat, jakož i opisy veršů K. Biebla.

Srdečně zdraví

Lumír Čivrný“

/Závěr dopisu Zdenovi Ančíkovi/

„Přikládám Ti ukázky z mé nové poezie:

Poděkování

Ančíku, staráš se Ančíku… /až/ …lopatou salutuje své poctivé dělnické sbohem! /Viz Bez obav/

Tady máš v básničce to, co bych třeba jinými slovy již tak neřekl. Nejsem však zoufalý, je mi relativně řečeno – líp! Ale zápas se smrtí trvá. Vím jedno: ještě nikdy jsem tak nepsal a konečně jsem našel notu, jak bojovat za vítězství socialismu. Mám spoustu básní, které píšu vstoje, trpím jako pes – a pracuji. Stal se ze mne kovaný bolševik. Rád bych věnoval některý z Manifestů – přikládám šestý – panu ministrovi. Vysonduj, zdali se mu dnešní má poezie líbí, a domnívá-li se, jsem-li na správné cestě. Všichni mi, kdo něco z toho znají, přizvukují. Mohl bys pro mne poslat vůz patnáctého? Nesmím umřít, cítím, že jsem schopen nebojácně bojovat za vítězství naší věci! Pozdravuj Františka a ostatní. Vždy Tvůj

Kosťa.“

/Jiřímu Hájkovi/

„V Karlových Varech dne 15/XII. 1949

Milý a drahý Jiří,

velmi mne potěšil Tvůj dopis – žes psal – a zarmoutil mě svým obsahem. Byl jsem již zhruba informován Karlem Konrádem, ale nemám ještě jasný obraz situace, která je tak labilní a věčně proměnlivá u fochu tak podivného – jako je film. Jsou tu zajisté různá nedorozumění, která lze vždy napravit. Ujišťuji Tě svým přátelstvím – má-li pro Tebe nějakou cenu – znám lépe než kdo jiný Tvou vnitřní poctivost, nerad lidi chválím, je to necudné – děje-li se to do očí, ale Tebe mám rád. Nezvalovi jsem již leccos vysvětlil, ale jsou tu jiné okolnosti – o tom ústně. Rád bych se s Tebou sešel. Přijedu do Prahy 15. prosince večer. Mohli bychom se sejít 16. prosince večer u mne? Bydlím Na Výtoni 7, Praha II., třetí patro. Je to už na rozhraní Vyšehradu, druhá ulice: jdoucí souběžně s nábřežím. Rád bych Ti přečetl některé ze svých improvizací, napsal jsem snad několik set poznámek – mnohé z nich jsou téměř definitivní básně – nezdržuji se však pilováním. Píšu – ale za jakých podivných okolností. Nádor, který mám na pankreatu, způsobuje, že nemohu vůbec sedět. Ležím na zádech jako ropucha přejetá autobusem. Ten pramének krve, který jí teče z úst, to jsou mé básně – které jsou – nevím sám proč – většinou optimistické. Nedovedu vůbec zjistit hodnotu napsaného, nemám odstup a jsou to improvizace. Mám však pocit, že to něco je. Smrt, která mi seděla na jazyku, ucouvla drsností mého jazyka kamsi zpátky do hrdla, tam odtud jdou její zpěvy, jsou-li to zpěvy. Dostanu-li se z té kaše, dám se asi také do psaní filmových povídek i divadelních her. Mám alespoň takový pocit. Moc se těším na Tvou návštěvu, přijď určitě. Napiš mi lístek do Karlových Var, zdali se Ti datum hodí. Chci bojovat ve prospěch českého kumštu, doufám, že se mnou počítáš ve všech budoucích nesnázích, já s Tebou počítám zcela upřímně. Do dramaturgie zatím nemohu chodit, právě proto, že nemohu sedět. A potom: bitva o život není dosud vyhrána, trpím často jako pes, ale přece jen je to lepší. Na mém vnějším vzezření není prý již vidět stop zápasu. Podržel jsem ji – víš koho? Smrt! – trochu na svém srdci, pořádně jsem ji přitom zmáčkl, tak nevím, kdo to vydrží, zda já či ona, milenka pochroumaná mým objetím.

Moc Tě zdravím,

Vždy Tvůj

Kosťa Biebl

Odpusť, že je dopis nesouvislý, způsobuje to nemoc, která mne nutí, abych rychle zas od stroje vstal, abych neseděl. Připadám si jako Hus na hranici, prodělával své utrpení také vstoje. Ale to jen tak žertuji, Ty tomu jistě rozumíš.“

/Ladislav Štoll Konstantinu Bieblovi/

„Drahý Kosťo,

byl jsem v sobotu a neděli mimo Prahu; když jsem v neděli večer přijel domů, přivítal mne náš Ivan s Lidovkami, četli jsme Korejskou baladu. Děkuji Ti, drahý Kosťo! – když jsme Tvou báseň přečtli a podumali, pustili jsme si na gramofonu desku Paula Robesona. Na jedné straně byla Černošská ukolébavka a na druhé straně Robesonem čínsky zpívaný „revoluční pochod čínské lidové armády“. A to všechno nám pak splynulo s Tvými verši. – Napětí mezi lidskou něhou a hněvem, lyrikou a bojovým patosem. Jedna věc vyplývá nutně z druhé, nemůže být jedna bez druhé. Právě v této jednotné dvojstránkovosti věci je něco nesmírně silného, nevykleštěného, životně plného, pravdivého – krása komunismu. Ty tohle velmi dobře cítíš. V moha Tvých verších je to příkladně vyjádřeno. Bylo to už v Pitevně, kde něha vtiskla do rukou lidí nože. Proto nad tím Šalda stál udiven. Je to revoluční duše a ne náhodou starý Gercen a ruští revol. demokrati věděli, že dialektika je algebrou revoluce. Je mi čím dál tím jasnější, že bez boje, bez skutečné bojovnosti nemůže být trvalé poezie. Bez tohoto vnitřního napětí myšlenky, citu atd., (které se mohou šosákům zdát paradoxní), nemůže být opravdu myslivé hluboké poezie.

Lituji, Kosťo, jenom, že dosud nemáme před sebou Tvé sebrané verše. Udělej to co nejdříve, poslechni Jirku Taufra, on Ti ostatně jistě velmi rád pomůže. Ale neodkládejte to.

Končím, psal jsem v rychlosti, protože odjíždím na několik dní do Sanopsu, není mi dobře, nějaká zavilá chřipka mě pronásleduje od Vánoc. Odpusť proto, že jsem svůj dopis tak odbyl.

Pozdravuji Tě, Kosťo, přeji Ti hodně sil a radosti z boje. Děkuji Ti

Tvůj L. Štoll

15/I. 1950

I já připojuji hodně, hodně zdraví k další radostné práci do Nového roku!

Štollová V.“

/Ladislavu Štollovi 16. ledna 1950/

„Když tak znovu pročítám Tvůj referát ze Sjezdu kultury, divím se, že žádný z mladých adeptů poezie nepochopil to, co je tu vyloženo tak srozumitelně a přesvědčivě. Myslím, že mladému a chtivému duchu by měla postačit tato slova: Síla básnického tvořivého pohledu je v tom, že dělá poezii z věcí stále nových, domněle apoetických. Dělat poezii z poetických rekvizit je právě to, čemu se říká dělat kýč.

Obzvláště se mi líbí ono místo, kde mluvíš o rozporu mezi umělcovou vidinou a mezi realitou. Rozpor dál bude trvat v umělcově nitru jako věčný nepokoj a motor tvůrčí činnosti, bude řešen stále a stále velikou harmonickou prací celé společnosti, v níž už revoluční umělec nebude považován za nenormálního člověka atd. To jsou pravdy krásně a neobyčejně řečené. Vůbec celý referát je velkým poučením pro kulturní pracovníky. Mladí však nedovedou ještě postřehnout, co jim prospívá a co jim škodí. Dlouho trvající nepřítomnost hodnotné literární kritiky způsobila, že tu máme celé pokolení mladých slepců, trpících šedým zákalem. Rozpracuješ-li svůj referát, uděláš tím velmi záslužné dílo. My zas musíme psát, aby teorie s praxí byly v neustálém souladu. Uvidíš, že brzy nastane netušený rozvoj umění. Nutno jen ukázat nové cesty. A je tu několik lidí, kteří ty cesty brzy ukážou. Nutno mladé básníky elektrizovat a fascinovat, pak vybuchnou jejich skryté a spící talenty. Přijdou noví, vstanou noví bojovníci na poli poezie. Pevně v to věřím.“

/Redakci Uměleckého měsíčníku/

„Posílám Vám básničku na Vítězslava Nezvala pro Váš časopis. Později Vám zašlu i jiné verše.

Se soudružským pozdravem Konst. Biebl

2. V. 1950“

/Hlavička na dopisním papíře:/ „Artuš Černík

V Praze XVIII. dne 27. července 1950

Na okraji 18

Telefon 69476

Milý Kosťo,

jistě mi odpustíš, že teprve dnes Ti mohu poděkovat za Tvé milé řádky a za podepsané knížky, které došly v pořádku přes menší omyl v adrese.

Doufám, že mi nebudeš mít za zlé, jestliže Tě poprosím, abys mi podepsal ještě knížky další, které jsem z knihovny vylovil. Stačím-li to ještě před odjezdem na dovolenou, rád bych Ti je poslal v balíčku. Na knížky nespěchám. Ostatně doufám pevně, že po dovolených se v Praze setkáme, jak si to už delší čas říkáme.

Zdalipak jsi byl na karlovarském festivalu? Chtěl jsem tam zajet aspoň na několik dní, ale nemohl jsem pro pracovní závazky – a to horké léto neslouží mému srdci. Špatně se mi chodí.

Věřím, že se Tvé zdraví upevní a že budeš opět jako rybička. To Ti upřímně přeji.

Srdečně Tě pozdravuji

a přátelsky Ti tisknu ruku

Tvůj

A. Č.“

„Paní Maru Fantová, lékárna ŽIVOT, Praha II, Hybernská ulice

V Slavětíně dne 26. září 1950

Milá Maru, Tvůj dopis jsem našel až v sobotu v Slavětíně, kdy jsem se vrátil z Prahy. Všechna pošta na moji pražskou adresu jde do Slavětína, zařídil jsem si to tak na poště. Škoda… ale také možná ne, byl jsem tak překvapen Tvým strohým jednáním, že si to nemůžeš ani představit. Pak jsem si vzpomněl na to, jak jsme šli jednou k večeru přes Karlovo náměstí… V tomto atomovém věku i ženy ovládají velké destruktivní síly a dovedou pobořit sloupy chrámu, pod kterými zůstane Petr… ovšemže bez Lucie, ta si jen pohrává, s uměním, se vším… Příští týden se stěhuji ze Slavětína do Prahy a hned pak do Karlových Varů… Kdybych věděl, že mne ráda uvidíš, přijel bych příští úterý do Prahy ráno, a ten den bychom se mohli vidět. Zastavím se v lékárně asi v půl desáté. Nemohla bys přijít odpoledne nebo večer ke mně? Můžeš mi odepsat do Slavětína, nikdo si mé pošty nevšímá, jsme tu s maminkou sami a já sám poštu odebírám. Když odpovíš hned, mohu tu mít odpověď již do čtvrtka. Doufám, že vlna nálady nezmění za týden šestkrát Tvé rozhodnutí. Tak jsem se těšil, že se objevíš v Slavětíně, byl jsem tehdy dost churav, a tak se nediv, že jsem čekal na Tvůj úsměv – léčivý… posilující… Sám jsem do Prahy nemohl.

Srdečně Tě zdraví

Petr“

/Razítka: Praha 21. X. 50 – 17. Expres. Slavětín nad Ohří 23. X. 50 – 10/

„Velmi spěchá! Ihned doručte!

Pan K. Biebl, spisovatel, Slavětín u Loun. – Čechy. –

Václav Švarc, Praha I., Můstek 8/III. poschodí

Adresát na léčení v Karl Varech, adresa neznámá. Zpět – – –

Spěšně!

V Praze 21. X. 50

Vážený soudruhu!

Výborem 11. dílčí organizace KSČ na Barrandově byl jsi přidělen do mé desítky. V důsledku toho Ti oznamuji, že v úterý dne 24. října tr. přesně v 8 hodin ráno v bytě soudruha Königsmarka v Praze II. – Štěpánská 32, v I. poschodí konáme první prověrkovou schůzku naší desítky za účasti zástupce výboru a instruktora s. /Jana/ Kloboučníka. – Prověrka pokračuje ve středu 25. října tr. tamže, ale až od 20.15 večer. –

Vím, že jsi nemocen. Je však nutno, aby ses těchto dvou schůzek zúčastnil. – Na jedné z nich se musíš dát desítkou prověřit. – Na další schůzky Tě do Prahy tahat nebudu, abys mohl v klidu pokračovat v léčení Tvé choroby. – Se soudružkou Pujmanovou učinil jsem potřebné kroky, aby bylo jednáno s Tebou přiměřeně k Tvému vážnému zdravotnímu stavu – – Tak žádné strachy a přijeď. – V bytě s. Königsmarka je teplo a příjemné ovzduší. – Budeš se mezi námi dobře cítit a rádi Tě uvidíme.

S přátelským pozdravem

Václav Švarc, v. r.

Vezmi sebou stranickou průkazku!“

/Marii Fantové/

„V Karlových Varech dne 2. listopadu 1950

Milá Maru,

konečně jsem dostal zprávu ze Slavětína a jsem rád, že je konec té packaniny, kterou zavinila Míša. Měl jsem o ni opravdový strach, odjížděla s dosti vysokou horečkou. Z dopisu, který mi maminka zaslala, vysvítá, že jsem všechno zavinil já, Míša to hodila na má záda jako špinavý pingl, tak vidíš, jak se nevyplácí bratrská úsluha. To já nikdy žádnou věc nezašmodrchám, to dokážou jen ženy!

Když jsem přijel do Karlových Var, potkal jsem hned po vystoupení z auta režiséra Stejskala, který mne přivítal těmito slovy: Musíš večer přijít na mou premiéru! A ukázal prstem na veliký plakát: Petr a Lucie. Zdramatizovaný Rolland není tak půvabný jako původní básnické dílko, ale přesto jsem odcházel z divadla dojat a rozesmutněn. Nevím, znáš-li tu povídku a máš-li někdy takové duševní stavy, jako mívám já, jako mívají mnozí lidé, kteří v kráse poznávají pravdu, pravdu tak přesvědčivou, že v každé hezké knize najdou kus svého vlastního života. Povídka končí tím, že vnější svět se sesype na hlavy příliš zasněných lidí, zahynou pod chrámovými sloupy v nejčistším okamžiku svého života. Papírový sloup divadelní dekorace měl v mé představě žulovou tíhu skutečného chrámového sloupu. Hlava Lucie ležela na Petrově ruce. Účinné bylo to, že přes velký aplaus publika se Lucie nezvedla, zůstala tam ležet mramorově bledá na Petrově ruce, jako kdyby se jí opravdu nechtělo zpátky na svět, jenž si bombami vyřizuje své spory, tak cizí lásce, které se daří jen v tichu a míru.

Budu ve Varech do konce listopadu. Děkuji Ti, že sis na mne vzpomněla dopisem, jehož lékárnická nečitelnost zvyšuje jeho půvab.

Polibek své sestřence posílá

Konstantin

Nová adresa: Sanatorium Ilji Mečnikova, Karlovy Vary“

/Československý spisovatel/

„V Praze dne 18. XI. 1950

Pa.

Soudruh Konstantin Biebl, spisovatel, Praha II., Na Výtoni 7.

Vážený soudruhu, prosíme, abys nám na kopii tohoto dopisu laskavě potvrdil, že souhlasíš s naší vzájemnou dohodou, podle níž dáváš nakladatelství Československý spisovatel přednostní vydavatelské právo na vydávání všech svých knih již dříve vydaných a všech knih, které v budoucnu napíšeš. O podrobných podmínkách vydání, o výši honoráře a nákladu se vždy dohodneme zvláště u každé knihy předem!

Se soudružským pozdravem

Československý spisovatel Praha I., Národní tř. 9

/František/ Kautman“

„V Praze 24. ledna 1951

Václav Švarc, scénárista a režisér, Praha I., Na Můstku 8., III. patro

Vážený soudruhu a mistře!

V příloze Ti posílám dva doklady o tom, že jsem Ti již dvakrát psal a dopis mi byl vždy vrácen, ačkoli na každé z těchto adres bylo jistě známo, kde se zdržuješ.

Byl jsi přidělen do mé desítky a proto musím být s Tebou ve styku. Laskavostí Karla Konráda mohl jsem doposud pro Tebe opatřit známky a vylepit je do Tvé stranické průkazky. Nyní mi Karel poslal i Tvoji fotografii do nové stranické průkazky a dokonce i příspěvek Kč 250.– na leden 1951, který jsem složil našemu hlavnímu pokladníkovi, soudruhovi J. R. Vávrovi. Nové známky se již vylepí do nových průkazek.

Jak seznáš z přiložené dopisnice, snažil jsem se, abys nebyl zbytečně vytrhován ze svého léčení a při tom, abys měl splněny všechny stranické povinnosti. Jestliže nejseš prověřen, není to moje vina, protože jsem se snažil se s Tebou písemně dohodnout, avšak ani po prvé ani po druhé Ti nebyly moje řádky doručeny.

Prosím Tě, abys mi sdělil, kdy se navrátíš do Prahy. Také mi oznam Tvoji stálou pražskou adresu a telefon, na který Tě lze v případě potřeby zavolat.

Za poštovné včetně tohoto dopisu mi laskavě uhradíš Kč 28.50.

Doufáme, že se navrátíš do Prahy uzdraven a těšíme se, že budeš mezi nás docházet a obohatíš svým umem a rozhledem naše schůzky.

Se soudružským pozdravem Tobě oddaný

V. Švarc

1 příloha“

/Dopis Svazu čs. Spisovatelů, k rukám Jana Pilaře/

„V Slavětíně dne 31. ledna 1951

Č. j. 665

Odd Č. t. dr P/ben

Vážený soudruhu, asi před půl rokem nastal zlom v mých názorech na dnešní českou poezii, poznal jsem, že musí být bojovnější. Od úmyslu uplyne vždy jistá doba, než jsme schopni své poznání realizovat. Korejská balada a V zrcadle oceánu jsou ukázky mé nové cesty, po které se hodlám ubírat. Proto Vám zasílám tyto dvě básně, jistě najdete někoho, kdo je dobře přednese.

Se soudružským pozdravem

Váš

Konst. Biebl“

/Janu Kloboučníkovi/

V Slavětíně dne 3. února 1951

Vážený soudruhu,

obracím se na Tebe hlavně proto, že mě znáš již z V. odboru. Byl jsem Tebou a celým výborem prověřen před odjezdem do Slavětína. Pojednou mi oznámil s. Švarc dopisem, že nejsem prověřen, a sice proto, že mu byl v říjnu vrácen (23. října) jeden lístek ze Slavětína a jeden dopis z 9. XI. z Karlových Var. Naznačuje mi, že jsem patrně poštu nechtěl přijmouti těmito slovy …na každé z těchto adres bylo jistě známo, kde se zdržuješ. Nikdy se ještě u mne nedostavil takový nával hněvu a lítosti, jako tentokrát. Ačkoliv tělesně jsem na tom konečně líp než kdy jindy, přece jen nesmírně trpím sekundérními příznaky těžkého onemocnění. Má hlava je těžká, špatně funguje, ochromená paměť a jiné těžkosti způsobují, že opravdu těžce pracuji. Nemáš představy, jakou vůli, jaké úsilí musím vyvinout, abych něco slušného napsal. A já cítím povinnost psát, bojovat (viz Korejská balada v Lidovkách a V zrcadle oceánu v třetím čísle Tvorby). Kolik nocí bylo zapotřebí, než jsem byl s těmito básněmi poněkud spokojen! Hledám bojový tón, chci prudce útočit na imperialisty a promýšlím stále, jak by to bylo nejúčinnější. Jelikož je zapotřebí bojovat hned, nutím se do toho za každou cenu! Uvidíte, že se probojuji k útočné poezii i za velmi nepříznivých okolností, je ve mně bojový elán a cítím to v sobě, že bych svým uměním mohl prospěti straně a věřím, že se mi to podaří. Největší vztek mám na sebe, že můj duch po všech přestálých utrpeních není ještě tak zdráv, abych mohl bojovat tak, jak bych si přál. Těch sta záchvatů za okupace, v pátém odboru po válce (Jareš mě vozil do nemocnice, i jiní členové starého Fiusu to ví), a pak to vyvrcholení pankreatickými záchvaty, to všechno strašně podrylo mé tvůrčí síly. Když se to zlepší, dělám hloupost. Pracuji celé týdny ve dne i v noci a vyčerpám se do nemožnosti. Pak se zhorší i můj tělesný stav. Od vánoc se ke všem těmto obtížím přidružila chřipka. Zeptejte se Konráda, sešel jsem se s ním v Lounech, když zahajoval Fillovu výstavu, že jsem měl horečku, chtěl jsem však s ním mluvit. Konečně jsem se ze všeho trochu probral – vidím stále před sebou otazník v duchu všech svých opravdových přátel, kteří by byli rádi, kdyby vyšla už má první velká kniha – to všechno velmi těžce nesu, nemohu za svůj stav a nejde to ani vysvětlit, museli by být v mé kůži a pochopili by to. Jsem snad příliš autokritický, to je má druhá nevýhoda, ale mé tvůrčí svědomí mi nedovoluje slevit. Nejsem vůbec domýšlivý, naopak, jenom z pudu sebeobrany poukazuji na kvalitu své práce… Je tu stále ještě ve mně nějaký hlas, který mi připomíná, že kteréhokoliv dne z čista a jasna přijde pankreatický záchvat, který by mohl ukončit můj život, a proto bych chtěl, aby něco po mně zůstalo… Na doktory nemohu dát. Tolik se jich zmýlilo. Světová kapacita mě poslala jednou domů z interny, „že to nic není“, já jsem to však cítil, že je zle…, a za dva dny se pak vyděsili, že zemřu… Pankreatitida je nesmírně záludná a způsobila mi již tolik nepříjemností, ale nebyl jsem nikdy nestatečný, kdo zná můj případ blíže, dobře to ví… Jsem nešťasten z toho, že mě to tak zdeptalo. Právě proto, že jsem se vůlí přece jen dostal k práci, jsem na pokraji zoufalství, když přijde něco, co ohrozí mou těžce vydobytou schopnost pracovat. To byl právě ten Švarcův dopis. Nemocný člověk je už tak pitomý, že si myslí, že každý zná jeho potíže. Nemohl jsem se ovládnout, a napsal jsem mu nerozvážný dopis. Měl jsem pocit, že snad každý zná ty těžké okolnosti, za kterých pracuji, a vybuchl jsem. Je to něco, co nikdy nedělávám, byl to vnitřní protest mé ohrožené práce. Vím, že jsem přestřelil, a lituji toho. Vezměte však v úvahu mou nemoc a nehněvejte se na básníka, který někdy dělá nepředloženosti. Cítím v sobě jakési poslání, je to můj nejvnitřnější pocit, ale někteří přátelé mě v tom utvrzují. Cítil jsem křivdu, nemohl jsem si pomoci.

Teď co se týče té vrácené korespondence:

Lístek Švarcův přišel do Slavětína, když nikdo z naší rodiny nebyl doma. Důkaz:

já byl v Karlových Varech

sestra, Marie Vodseďálková, ležela v mostecké oblastní nemocnici na oddělení primáře Ráže.

Matka byla u příbuzných v Praze, protože je již dlouho těžce nemocná a je zázrak, že žije, loni říkali lékaři, že vydrží jen pár dní. Má těžkou sklerózu mozkových cév, proto ji sestra poslala před svým odjezdem k příbuzným do Prahy. (Eduard Hamáček, Praha–Bubeneč, Veletržní 50) Slavětínský listonoš tedy vrátil Švarcův lístek, protože se nemohl nikoho zeptat, kde jsem. Já jsem sám před odjezdem do Karlových Var nevěděl, kde budu bydlit, to se rozhodlo až tam, až na ubytovacím úřadě v Karlových Varech. Není to jasné?

Švarcův dopis, druhý jeho „doklad“, byl poslán do Montgomery v době, kdy jsem již bydlil v Esplanade. Portýr patrně nebyl ve vrátnici, když dopis přišel. Jeho zástupce (německý sluha, pokojská anebo snad ještě někdo jiný) nahlédl do seznamu hostí, a když hledané jméno nenašel, dopis vrátil. Švarc teprve teď mi oznámil, že je mým desítkářem, a zároveň se ptá na mou pražskou adresu. Po tolika měsících. Tu mohl již dávno zjistit na Barrandově. Ostatně jsem žádné předvolání neočekával, protože mi Konrád oznámil, že budu prověřen až po návratu z Karlových Var. To se také stalo. Kdybych byl jeho dopis dostal, byl bych se dostavil, i když by mi bylo trochu divné, proč jsem volán z léčebného ústavu. To je však vedlejší. Já jsem nevěděl nic, a proto jsem se nedostavil. Snad příliš kladu důraz na svou básnickou činnost, ale to je to, co nejlépe dovedu – domnívám se, že tím mohu nejvíc prospět. Že to dělám svědomitě, to vím zcela určitě, odpovídá-li má práce mé snaze – to ať posoudí jiní. Drahý příteli, třicet let jsem ve straně, vlastně jen dvacet devět, srostl jsem s myšlenkou komunistickou tak, že tvoříme jedno tělo a jednu krev, proto se mě to neprověření tak dotklo – přes všechny mé chyby. Napiš mi laskavě, jak to je. Mám se dostavit před novou prověrku – nebo jak to vlastně se mnou je? Chci vědět, na čem jsem.

Se soudružským pozdravem

Tvůj

Konst Biebl“

/Vítězslav Nezval Konstantinu Bieblovi/

„V Brně, dne 21. února 1951

Milovaný příteli,

děkuji Ti z celého srdce za projev soustrasti nad úmrtím mé maminky. Ty víš dobře, drahý Kosťo, že my dva se dorozumíváme mlčky o všem tom, co nás spojuje, co často spojuje jenom nás, věř mi tedy, že slova Tvého telegramu mně říkají vše. Rád bych Ti odepsal na krásný dopis, který jsi mně poslal do nemocnice, i na ten, ve kterém je rozhořčení, jež dobře chápu, rád bych Ti napsal mnoho dopisů, ale teď v těchto dnech mně hoře odnímá výraz. Pozdravuj svou krásnou maminku, svou sestru a věř mi, že se již nesmírně těším na shledanou.

Tvůj

Vítězslav Nezval“

/František Hrubín Konstantinu Bieblovi/

„Praha, 4. března 1951

Milý Kosťo,

jistě se divíš, že Ti najednou z ničeho nic píšu. Mám k Tobě prosbu: dělám rukopisný sborníček k padesátinám V. Obrtela (má je 22. tm.). A rád bych, kdybys mu gratuloval taky Ty. Prosím Tě, stačí, napíšeš-li pár řádek, nejraději bych však verše. Máš-li čas, napiš něco, třeba 8 – 10 veršů. Ale protože chceme do toho data dát sešitek svázat, potřebuji to nutně mít do konce týdne!

Nemáš-li čas, dej mi vědět lístkem, abych nečekal.

Děkuji Ti za sebe i za Vítka. Srdečně Tě pozdravuju – a těším se už na Tvou novou knížku, podle otištěných veršů po novinách to bude oáza v té poušti.

Tvůj Frant. Hrubín

Praha VII.

Farského 12“

/Marii Fantové/

„Milá Maru,

pozdravuji Tě z této samoty, která mě patrně zahubí, píšu, píšu, píšu a nic jiného, celé noci jsem vzhůru, každá je tak brzy zas pryč, neříká se nadarmo: LUCIE noci upije. Píšu také básničku na Petra, Peťouška, ale ještě ji docela promyšlenou nemám, a tak k ní nesedám. Nepíšu ji. Je už téměř ráno, ani nevnímám, co jsem napsal, snad to má však přece jen nějaký smysl – jak říká Freud – psychoanalytik.

Poslala mi, drahá sestřenko, po Míše: Belaspon, vitamin C a Blodochol, heřmánek.

Pusu od bratrance posílá

Kosťa“

/Telegram nakladatelství Československý spisovatel/

„Dnes k ránu jsem dokončil knihu, ten běh s překážkami. Potřebuji jen 30 hodin spát a pak napsané seřadit. Už nikdy v životě nic neslíbím. Umění nejsou závody. Přijedu v pondělí. Chci dodat kvalitní práci, ne termín.

Váš Konstantin Biebl“

/Redakci Nového života 5. dubna 1951/

„Tato kniha je teprve mostem k tomu, co přijde. Nefixluji, ani nepřeskakuji. Jdu svou vývojovou cestou k realismu dvacátého století, k socialistickému realismu. To hlavní – bolševické srdce – mám. A bolševickou nenávist k imperialistům všeho druhu také. To jsou dva póly mé budoucí práce. Jimi bude procházet osa mé poezie. Jsem teprve na poloviční cestě k tomu, co ve mně dozrává. Jen ještě chvíli strpení… se mnou… znám oceány, znám kolonie… půjdu proti Americe… vnitřně jsem na to již připraven… Dá to však mnoho práce – aby bojová poezie chytila čtenáře a posluchače za srdce… Pokusím se o to…“

/Adolf Kroupa Konstantinu Bieblovi – pohled: Letovisko Doksy – St. Splavy. Máchovo jezero od Bornýho./

„Soudruh Kosťa Biebl, básník /škrtnuto: Na Výtoni 7, Praha II, přepsáno:/ Slavětín u Loun

12. 8. 51

Kostínku milý! Tady se mu to inspirovalo! Seš sympatickej (kvůli básním) jedné slečně, a to Tě ještě neviděla, věčný mladíku. Rád bych se za Tebou rozjel na kus řeči.

Líbá Tě

Adolf“

/Vítězslav Nezval Konstantinu Bieblovi – pohled: Františkovy Lázně – Kolonáda plynových lázní/

„Básník Konstantin Biebl, Slavětín u Loun

Frant. Lázně, 19. VIII. 51

Drahý Kosťo, posílám Ti srdečný pozdrav z překrásných Fr. lázní, odkud už zítra se vracím po pěti týdnech do Prahy – a těším se na shledanou. S pozdravem Tvé mamince a sestře Tvůj Nezval

Zdraví mamičku, sestřičku a Tebe Tvoje Míla. Pepíček je v Praze!

Srdečně zdraví Fafina.“

/Svaz českolovenských spisovatelů Konstantinu Bieblovi/

„Soudruh Konstantin Biebl, Na Výtoni 7, Praha II.

V Praze dne 23. října 1951

Č. j. 6900

Odd.: HR Referent: Dr Bš/číž

Věc: kolekt. smlouva s filmem

Příl: 1

Vážený soudruhu,

oznamujeme Vám, že ve čtvrtek 25. října koná se ve 20 hod. v zasedací síni MIO ve Valdštejnském paláci zasedání Filmové rady, na jejímž programu bude projednání kolektivní smlouvy mezi Svazem čs. spisovatelů a Čs. státním filmem. Jeden exemplář definitivní redakce této smlouvy Vám v příloze zasíláme pro Vaši potřebu, při čemž podotýkáme, že smlouva byla již mezi Svazem čs. spisovatelů a Čs. státním filmem dohodnuta, takže předpokládáme, že k větším změnám nemělo by dojít.

Děkujeme Vám za laskavou pozornost a jsme

se soudružským pozdravem

dr. Jiří Bureš, práv. referent

Josef Sekera, předseda hosp. rady“

/Redakci Směny/

„V Slavětíně dne 10. listopadu 1951

Vážení soudruzi,

to, co Vám sdělil Vilém Závada, je nepřesné, snad mi dobře nerozuměl. Spolupracoval bych s Vámi jen tehdy, kdybych měl jistotu, že Vaše nabídka je míněna upřímně. Jelikož Vaše Směna zastupuje celý Svaz mládeže, nemohu mít pochybnosti o tom, že Váš dopis je míněn upřímně. Nikdy v životě jsem nepsal literární kritiku, a proto nevidím důvodu, proč bych ji měl psát dnes, zvláště o někom, koho ani neznám. Proto Vám navrhuji, abychom se především sešli v Klubu spisovatelů a poznali se osobně. Vy mne, já Vás. Chtěl bych, abyste slyšeli mé umělecké názory z mých vlastních úst a já zas Vaše. Souhlasíte-li s mým návrhem, jsem ochoten přijít. Jedu do Prahy téměř současně s tímto dopisem, proto mi odpovězte na mou pražskou adresu.

Se soudružským pozdravem

Váš

Konst. Biebl.“

„Svaz československých spisovatelů

Ministerstvo školství, věd a umění

Ministerstvo informací a osvěty

oznamují bolestnou zprávu, že v pondělí dne 12. listopadu 1951 zemřel náhle po delší chorobě ve věku 53 let český básník

Konstantin Biebl,

člen předsednictva Svazu čs. spisovatelů.

Rakev s ostatky bude vystavena v pondělí 19. listopadu tr. od 9 do 10,30 hod. v Domě umělců na Smetanově náměstí, kde započnou smuteční obřady v 11 hodin. Potom se Konstantin Biebl vrátí do kraje svého dětství a bude pohřben ve svém rodišti Slavětíně u Loun téhož dne odpoledne o 15. hodině.

Konstantin Biebl padl uprostřed boje, stoje v první linii zápasu za socialismus a za mír. Českoslovenští spisovatelé a všechen náš pracující lid ztrácejí v něm velikého básníka a soudruha čistého charakteru a nesmírné prostoty a skromnosti.

Čest jeho práci a jasné památce.

V Praze v listopadu 1951.“

Bez obav i s obavami

Karel Konrád mě jako obvykle uvítal v Klubu umělců v Mánesu a hned mi dával nahlédnout do textu dopisu Konstantina Biebla ze Slavětína. A vzrušeně ho komentoval: „Kosťa právě dokončil svou sbírku. To bude událost!“

Znal jsem Bieblovy předválečné knížky a měl jsem je rád (některé z nich, které jsem nemohl po antikvariátech sehnat – jako Věrný hlas nebo Zloděje z Bagdadu – jsem si dokonce opsal). Věděl jsem, že jeho poslední sbírka Zrcadlo noci měla vročení 1939, a teď byl začátek března 1951, pauza tedy byla značná! Tím zvědavější jsem byl na jeho nové verše (některé jsem samozřejmě znal z periodik, ale knížka má vždycky jinou zákonitost).

S Konrádem jsme se na návštěvě Slavětína domluvili okamžitě, a když jsem do tohoto plánu zasvětil Vladimíra Kováříka, který tehdy vedl rozhlasové vysílání pro mládež, rozhodli jsme se, že za Bieblem zajedeme s nahrávacím vozem, bude-li souhlasit. Na Konrádův dotaz Biebl odpověděl 23. března: „Přijeďte, napiš kdy – budeme Vás očekávat.“

Nedlouho nato jsme seděli v pokoji starobylého Bieblova domu: Karel Konrád, Vladimír Kovářík, Karel Šiktanc a já, na stole stál ve stojanu mikrofon a Biebl nám recitoval své Šibeničníky a další básně z připravovaného rukopisu Bez obav. A rozmlouval s námi o smyslu poezie, o úloze básníka, o svém životě. Když přednášel své verše, jeho podání bezděky přecházelo do patosu (ne nepodobného patosu Nezvalovu). Myslím, že záznam z této nahrávky v rozhlase stále existuje. Básník sám byl jako v horečce, říkal, že pracoval na básních celé dny a noci, a připadalo mi, že jsme po onom tvůrčím vypětí první návštěva, které chce vydat počet ze svého úsilí. Vlastně až později, kdy jsem pořádal posmrtný – pátý – svazek Bieblova Díla a kdy jsem měl v rukou jeho zápisníky, jsem si uvědomil, co sbírce předcházelo, kolik variant měla každá báseň, desítky a desítky.

Svoji knížku si vyvzdoroval na nemoci (doma ve Slavětíně i při svých léčebných pobytech v Karlových varech – viz korespondence), a snad právě proto uvažoval nad každým rýmem, nad každým slovem ještě usilovněji než kdy předtím; chtěl, aby účinnost veršů byla co nejpregnantnější. Přitom však jako by stravoval sám sebe…

A tak jsem při této příležitosti osobně poznal básníka, který se pak měl stát mým přítelem, přestože byl mezi námi věkový rozdíl větší než třicet let. Poznal jsem ho v nejdůvěrnějším prostředí starobylého slavětínského domu, kam často zavítal básník Arnošt Ráž. A setkal jsem se tu i s Bieblovou krásnou maminkou, která nám při loučení kladla na srdce: „Dejte v Praze na Kosťu pozor!“ Tehdy jsem to chápal jako obvyklou starostlivost matky…

Krátce poté jsem Konstantina Biebla potkal v Praze a nadešly týdny, ve kterých jsem si připadal jako v nějakém Nezvalově surrealistickém románu. Vídali jsme se skutečně téměř denně a půlnoc pro nás zdaleka neznamenala hranici, kdy by příběhy měly být dovyprávěny. Hosté u stolu, kde jsme seděli, se proměňovali: býval tu samozřejmě všudypřítomný Karel Konrád, občas odbíhající k jiným stolkům, někdy básníci mé generace, Vojtěch Tittelbach, občas Jaroslav Bednář, jednou dokonce Nataša Gollová, mnohdy Bieblova přítelkyně Hana Kvapilová a další.

Hovořilo se o poezii a o umění vůbec a hovořilo se o něm velmi zaujatě, neboť bylo o čem diskutovat: někteří autoři tehdejší střední generace se totiž snažili přeorientovat poezii na zobrazování pracovního procesu, soustruhů a fréz – odtud vznikl pro podobné „socialistickorealistické“ rýmování název frézismus. Biebl tomu důrazně oponoval a říkal, že básník musí být architekt lidských srdcí. Napsal o tom i řádku polemických veršů, takzvaných „manifestů“, které vzbudily značný rozruch mezi potrefenými. Snadno se totiž mohli dešifrovat. Vzpomínám si, jak těžce nesl Oldřich Kryštofek, že byl mezi tyto „moukeše“ (termín podle veršovánky Jana Šterna) zařazen. Zařídil jsem, aby se tito dva – tedy Biebl a Kryštofek – setkali. A Oldřich s povděkem přijal Bieblovo ujištění, že nešlo a nejde o nic osobního, že mu skutečně jde pouze o poslání poezie.

Ale především: Konstantin Biebl byl výtečný vypravěč. Postupně jsem se od něho dozvídal o inspiraci jeho javánských veršů, jejichž exotická průzračnost mi už předtím učarovala, o cestě na Jávu a o tom, co tam prožíval. Netušil jsem tehdy, že Kosťa – jak jsem mu směl říkat – připravoval svého času o Jávě i prozaickou knížku, kterou nedokončil. Až mnohem později jsem objevil jeho drobné cestopisné črty a dal dohromady svazek Cesta na Jávu. Myslím, že by z té sličné publikace s ilustračním doprovodem Františka Tichého byl měl radost, protože právě Jáva v jeho životě sehrála základní roli poznání vzdáleného světa, jež se mu přetavilo v poezii. Každý z nás má přece v mládí sen, který chce v dospělosti realizovat. A umělá palma v čekárně otcovy ordinace přenášela Konstantina od dětských let do prostředí exotických krajin. Když se pak na Jávu skutečně dostal, pohyboval se na pomezí tohoto okouzlujícího snu a drsné reality útlaku, rasové nesnášenlivosti, vykořisťování a revolty. Kosťa vyprávěl i o své cestě do Dalmácie s Jiřím Wolkerem a o hrozbě tuberkulózy, o svých zážitcích z Afriky, kde byl na svatební cestě, o kráse Českého středohoří a o Emilu Fillovi, který je tak nádherně zachytil. Slyším dodnes jeho vzrušený hlas (někdy jakoby s mírným tremolem horečky), vidím vláčnou oblost jeho pohybů, jež připomínala graciéznost Javánců.

Věnování v knížce S lodí jež dováží čaj a kávu (Odeon, 1928):

„Příteli Z. K. Slabému¨

Kosťa Biebl

V Slavětíně 30 / III 1951“

Věnování v básnické sbírce Zlom (Odeon, 1928):

„Příteli Z. K. Slabému

upřímně

Kosťa Biebl

30 / III 1951“

Věnování v knize Nebe Peklo Ráj / Básně z let 1929 – 1930 v doplněném vydání (Sfinx Bohumila Jandy, 1931):

„Příteli Z. K. Slabému

přátelsky

Kosťa Biebl

31 / III 1951“

Biebl byl až nadměrně citlivý člověk. Byl bezelstný přítel, byl však velice snadno zranitelný, když mu někdo ublížil. Svým založením nebyl vůbec bojovník a ony bojovné verše ze sbírky Bez obav vznikly navzdory jeho naturelu, z jakési nadnesené stylizace, snad vynucené nebezpečnými roky po únoru 1948. Měl nepřátele, kteří ho pomlouvali – a on to těžce snášel. Měl přátele, kterým se chtěl zavděčit, ale kterých se zároveň obával. Když jsme osaměli, jak se večer vnořil do noci, stával se sdílnějším a dávka vykouřených cigaret se zvyšovala. Svěřil se mi, že má strach i z Jiřího Taufra, ale tento svůj strach nekonkretizoval. Možná, že ho ještě přesvědčily lži tajné policie o Kalandrovi, avšak nechápal, že zavřeli Klementise – odmítal věřit, že něco provedl. A děsil se tohoto tušeného přehmatu.

Byl zřejmě nejšťastnější doma – ve svém slavětínském domě, jenomže jeho neustálá potřeba lidské družnosti ho držela v Praze.

Nedlouho před smrtí psal dlouhé básně – jako Kaina, Curriculum vitae a další. Když jsme z Klubu umělců přešli do Čtrnáctky, naší oblíbené vinárny s nádhernými originály Františka Tichého, Emila Filly, Ľudovíta Fully a Josefa Baucha (bohužel v devadesátých letech přechodným majitelem podniku bez postihu ukradenými!), a když měla nadejít i tato pozdnější chvíle rozloučení, viděl jsem na Kosťovi, že se bojí odejít domů. Líčil podivná setkání u výtahu s mužem v koženém kabátu, který ho žádal o svezení a zdůraznil, že tentokrát jede do čtvrtého patra („Příště si může přijet pro mne!“ děsil se – snad předpokládal, že jde o tajnou policii), nebo na chodníku proti domu, kde bydlel a kde ho jiný okolkující (nebo hlídkující?) muž požádal o zapálení cigarety a poděkoval mu jménem („Jak věděl, že se jmenuju Biebl – vždyť jsem ho neznal!“). Nebyl jsem si jist, co z těchto líčení je nenadsazená realita a kde hraje svou roli přebujelá fantazie. Každopádně se cítil sledován, vnímal nebezpečí – ostatně do tehdejších procesů mohl zřejmě spadnout kdokoli z exponovaných lidí, ale nejsem si jist, zda už tenkrát jsme si toto riziko patřičně uvědomovali.

Několikrát jsem ho tudíž doprovázel na Výtoň a byly noci, kdy jsem s ním ještě „pro jistotu“ poseděl v jeho garsonce. (Byl jsem vděčný rodičům, že mé pozdní návraty tolerovali.)

Při jedné takové návštěvě mi cosi vnuklo, abych si jeho rukopisné básně postupně opsal. Jako první z nich mi Kosťa půjčil První vzpouru (které on sám říkal Kain), jakési pokračování Šibeničníků a první „pilíř“ příští sbírky. K dalším opisům bohužel už nedošlo, protože jedné noci, když předtím v žádné z obvyklých vináren nenašel nikoho blízkého (většina jeho generačních druhů byla na zájezdu v Sovětském svazu), své nejnovější verše spálil a sám ukončil život skokem z okna. Stalo se to v pondělí 12. listopadu 1951 a dozvěděl jsem se to hned na druhý den na fakultě. Tvůrčí krize? Rozhodně ne, naopak plánoval další sbírku. Nemoc, o které mi jednou tvrdil, že její bolest nelze vydržet? Těžko předpokládat, protože podle pitevního nálezu bylo jeho pankreatické onemocnění vyléčeno. Takže přece jenom očividné sledování nebo nepřekonaný děs z doby, ohrožení zleva i zprava? (Jiří Weigert napsal 28. února 1968 v časopise Reportér na závěr článku k Bieblovým nedožitým sedmdesátinám: „Nikdo neměl a nemá právo dohnat básníka k úzkému prahu mezi životem a smrtí…“)

Ty schůzky se mi v roce 1951 staly samozřejmostí, takže jsem ještě dlouho po Bieblově smrti chodil do Klubu umělců a čekal jsem zde na jeho jemný, až ostýchavý úsměv a podmanivou překotnost rozhovoru. Nebo na to, že ho zahlédnu u stolku se dvěma dívkami (což nebylo neobvyklé), které – okouzleny – mu visely na rtech. Nebo že právě vstoupí do dveří s Karlem Konrádem; vracívali se většinou rovnou sem, z besedy někde na venkově, ačkoliv pražská vystoupení nebo účast na dobříšském školení mladých autorů vzhledem k nedobrým minulým zkušenostem (například z Filozofické fakulty, kde mu zaslepenci z publika vytýkali formalismus) odmítal.

Když jsme tu tak jednou seděli s Karlem Konrádem nedaleko dveří na terasu, oba postiženi nedávným Kosťovým odchodem, povzdechl si Konrád: „Škoda, že se nezachovaly aspoň jeho poslední verše – Curriculum vitae a Kain…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Potkávání setkávání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.