Ilona Andrews v nakladatelství

FANTOM Print

Magie mrtvých

Magie spaluje

Magie útočí

Magie krve

Magie zabíjí

Magie na vzestupu

Magie ničivá

Magie změny

Magic Binds *

Magie střelného prachu

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2016

Copyright © 2015 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Translation © Hana Šimečková

Cover © Juliana Kolesova

ISBN 978-80-7398-834-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-835-7 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Poděkování

Tento příběh by nebylo možné vyprávět bez vedení a redakčních připomínek Anne Sowardsové. Moc Ti děkujeme za tvé rady a přátelství. Také bychom rádi poděkovali naší agentce Nancy Yostové za její hlubokou, nekonečnou trpělivost a ochotu řešit zdánlivě nikdy nekončící proud telefonátů, e-mailů a krizí.

A jako vždy jsme vděční všem lidem, kteří přiložili ruku k dílu, aby se z rukopisu stala kniha. Michelle Kasperové, hlavní produkční editorce, a její asistentce Julii Quinlan. Judith Lagermanové, umělecké ředitelce, Julianě Kolesové, umělkyni zodpovědné za obrázek na přebalu, a Jasonu Gillovi, návrháři přebalu.

Také bychom rádi poděkovali našim beta čtenářům, kteří tak obětavě podstupují muka pročítání napolo hotových rukopisů. Jsou to, bez žádného zvláštního pořadí: Ying Dallimore, Laura Hobbsová, María Isabel Amoretti de Pagano, Nur-El-Hudaa Jaffar, Kelly Brooke, Beatrix Kaserová, Olivia Toune, Nicole Joury, Christian. A pak hlavně Shannon Daigle. Díky, Vibho Pateli, Liso Rigdonová, JeNoelle Flom, Liz Semkiu, Olgo Zmijewska-Kaczorová a Bambi Parfan za pomoc s lékařskými záležitostmi. Za všechny chyby si můžeme jen a jen my sami.

Nakonec bychom Vám všem chtěli poděkovat, že jste to s námi vydrželi tak dlouho. Doufáme, že se Vám kniha bude líbit.

1.

Projížděla jsem nocí prostoupené ulice Atlanty na mamutí oslici. Jmenovala se Mazlík, měřila tři metry i s ušima a její strakatá, černobílá srst naznačovala, že nejspíš někde v tmavé uličce přepadla holštýnskou krávu a teď se po světě promenádovala v jejím hávu. Moje krvavými cákanci pokryté oblečení zase naznačovalo, že za sebou mám zajímavou noc. Většina ořů by byla nervózní, kdyby jim na zádech seděla žena pokrytá takovou spoustou krve, ale Mazlíkovi to zdá se nevadilo. Buď ji to nerozrušovalo, nebo byla natolik pragmatická, že věděla, odkud se berou její mrkve.

Přede mnou se rozprostíralo město, opuštěné, tiché a prostoupené magií, vystavovalo své ulice svitu hvězd jako nechal květ rozvité plátky zalévat světlem měsíce. Magie dnes v noci proudila Atlantou jako hluboká, neviditelná řeka. Vlila se do míst utopených ve stínech a vzbudila tam hladová stvoření se zářícíma očima a jehlovitými zuby. Všichni s trochou rozumu se schovávali za opevněnými dveřmi a po setmění zamykali mříže na oknech. Naneštěstí pro mě selský rozum nikdy nepatřil mezi mé přednosti. Mazlík tiše klapala ulicemi, cvakání jejích podkov znělo nepřirozeně hlasitě. Noční stíny nás sledovaly a já jim to oplácela. Pojďme si zahrát hru „Kdo je lepší zabiják“. Já a můj meč ji zbožňujeme.

Ani jedna z příšer se nenechala vyprovokovat. Mohlo to být kvůli mně, ale s největší pravděpodobností kvůli monstru pohybujícímu se souběžně s naší trasou. Ucítily ho, ukryly se a doufaly, že je mine.

Byla skoro půlnoc. Měla jsem za sebou dlouhý den. Záda mě bolela, oblečení mi páchlo po krvi a horká sprcha zněla božsky. Včera v noci jsem upekla dva jablečné koláče a byla jsem si docela jistá, že tam pro mě alespoň jeden kousek zbude. Mohla bych si ho dát s čajem, než půjdu spát…

V mysli se mi rozhořela otravná jiskřička magie. Upír. No bezva.

Jiskra mi v hlavě „zabzučela“ jako naštvaný komár a zamířila blíž. Patogen Immortus, nemoc zodpovědná za vampirismus, zabíjela mysli svých obětí a zanechávala za sebou jen prázdnou skořápku, hnanou všepohlcující touhou po krvi. Upír puštěný ze řetězu jen lovil a zabíjel, a když mu došla kořist, umřel hlady. Zrovna tenhle krvesaj nemohl řádit, protože jeho prázdnou mysl svíral v telepatickém sevření nekromant. Nekromant, nebo se jim také říkalo navigátoři, seděl v místnosti kdesi daleko a řídil upíra silou vůle, jako by šlo o autíčko na dálkové ovládání. Slyšel to, co upír, viděl to, co on, a když krvesaj otevřel ústa, vycházela z nich navigátorova slova.

Potkat krvesaje tak daleko na jihu znamenalo, že patří Lidu, podivnému kříženci mezi korporací a výzkumným ústavem, jehož zaměstnanci se věnovali studiu nemrtvých a při tom bokem vydělávali peníze. Lid se mi vyhýbal jako čert kříži. Před dvěma měsíci zjistili, že muž stojící za celou jejich organizací, téměř nesmrtelný mág se skoro božskou mocí a magií jako z legend, byl shodou náhod mým otcem. S podobným vývojem měli trochu problém se srovnat. Takže ten upír tu nebyl pro mě.

Ale stejně… Znala jsem většinu hlídkovacích tras Lidu a tenhle nemrtvý se rozhodně pohyboval mimo obvyklý kurz. Kam kruci míří?

Ne, není to moje věc. Není to můj cirkus, jejich nemrtvé opice mě nezajímají.

Cítila jsem, jak se upír otočil o devadesát stupňů a zamířil přímo ke mně.

Domov, sprcha, jablečný koláč. Možná, kdybych si to opakovala jako modlitbu, zafunguje to.

Vzdálenost mezi námi se zkracovala. Domov, sprcha…

Nemrtvý seskočil ze střechy nejbližšího dvoupatrového domu a dopadl na cestu vedle mě. Vyzáblý, pod hrubou kůží mu vystupoval každičký sval, jako by někdo vystavěl anatomický model člověka z ocelového drátu, a pak ho přelil vrstvou gumy tenkou jako list papíru.

Do háje.

Nemrtvý otevřel ústa a z nich vyšel Ghastekův suchý hlas. „Tebe jde najít jen těžko, Kate.“

Hleďme, hleďme. Nový šéf atlantské pobočky Lidu mě přišel navštívit osobně. Udělala bych pukrle, ale byla jsem příliš unavená, abych sesedla z oslice, a meč na zádech by se mi jen pletl do cesty. „Žiju na předměstí a skoro každou noc jsem doma. Moje číslo do práce je v seznamu.“

Upír naklonil hlavu, napodoboval tak Ghastekovy pohyby. „Ještě pořád jezdíš na té obludnosti?“

„Jestli chceš, můžeš ho udupat,“ pověděla jsem Mazlíkovi. „Podpořím tě.“

Mazlík ignorovala mě i upíra a vzdorovitě proklapala kolem něj. Krvesaj se plavně otočil a srovnal s ní krok. „Kde je tvoje… drahá polovička?“

„Někde kolem.“ Nikdy se netoulal moc daleko. „Proč, bojíš se, že by se o tomhle romantickém dostaveníčku mohl dozvědět?“

Upír na vteřinu ztuhl. „Cože?“

„Setkal ses tady se mnou potají, na opuštěné ulici uprostřed noci…“

Ghastek nasadil tón tak ostrý, že kdyby šlo o nůž, skončila bych nasekaná na nudličky. „Tvé pokusy o humor mi přijdou velmi znepokojující.“

Chá-chá.

„Ujišťuji tě, že jde pouze a jen o pracovní záležitost.“

„Tak jistě, že ano, ty sladká prdelko.“

Upírovi se rozšířily oči. V opevněném pokoji kdesi hluboko v útrobách Kasina teď Ghasteka nejspíš chytala pohoršením mrtvice.

„Co děláš v mé části lesa?“

„Technicky vzato je tvou částí lesa celé město,“ poznamenal Ghastek.

„Pravda.“

Před dvěma měsíci se můj otec rozhodl dramaticky si nárokovat Atlantu jako své území a já se ho pokusila podobně dramatickým způsobem zastavit. On věděl, co dělá, já ne, takže jsem si město náhodou nárokovala místo něj. Pořád jsem si nebyla úplně jistá, jak přesně zábor města funguje, ale očividně jsem nad ním převzala ochranu a teď jsem měla zodpovědnost za jeho bezpečnost. Teoreticky by mě měla magie města vyživovat a usnadnit mi práci, ale neměla jsem nejmenší představu, co to přesně znamená. Doteď jsem necítila žádnou změnu.

„Ale stejně, slyšela jsem, že tě povýšili. To nemáš nějaké patolízaly, kteří by plnili každé tvé přání?“

Upír zkřivil tvář ve výrazu, z něhož vstávaly vlasy na hlavě. Ghastek se musel zašklebit.

„Myslela jsem si, že budeš šťastný,“ pokračovala jsem. „Chtěl jsi být velký kápo.“

„Ano, ale teď musím jednat s tebou. On ke mně promluvil… osobně.“

To „on“ vyslovil s takovou nábožnou úctou, že mohlo jít jen o Rolanda, mého otce.

„Věří, že díky našim sdíleným zážitkům můžeš zaváhat, když dojde na to mě zabít,“ pokračoval Ghastek. „Takže mám jedinečnou kvalifikaci, abych vedl Lid na tvém území.“

Ukázat mu, jak moc mě děsí, že mám nějaké území, by dost pošpinilo mou pověst Strážce města.

„Mám s tebou spolupracovat. Takže tě v duchu vzájemné spolupráce informuji, že naše hlídky spatřily velkou skupinu ghúlů mířících k městu.“

Ghúlové byli poslové špatných zpráv. Stejně jako u vlkodlaků a upírů u nich docházelo k infekci, inkubaci a následné proměně, ale zatím nikdo nedokázal přijít na to, co proměnu v ghúly spouští. Byli chytří, zákeřní, nadpřirozeně rychlí a živili se lidskými mrtvolami. Na rozdíl od upírů, které trochu připomínali, jim zůstávala část původní osobnosti a schopnost přemýšlet. Brzy jim tak došlo, že nejlepší způsob, jak získat lidské mrtvoly, je zabít pár lidí a nechat jejich těla hnít, dokud nebudou dostatečně rozložená, aby se dala sníst. Cestovali ve smečkách o třech až pěti členech a útočili na malé, izolované usedlosti.

„Jak velká je ta skupina?“

„Třicet a víc,“ řekl Ghastek.

To nebyla skupina, ale zatracená horda. Ještě jsem neslyšela o tak velké ghúlí smečce.

„Odkud sem míří?“

„Od staré dálnice v Lawrenceville. Máš asi tak půl hodiny, než dorazí do Northlake. Hodně štěstí.“

A s tím upír odběhl do noci.

Ještě před pár desítkami let byste se do Northlake dostali za pár minut. Teď se mezi mnou a tou částí města rozkládalo bludiště zřícenin. Náš svět trpěl magickými vlnami. Ty začaly bez varování před pár desítkami let při apokalypse způsobené magií, kterou jsme pojmenovali Změna. Když magie zaplavila náš svět, nebrala zajatce. Zadusila elektřinu, shodila letadla z oblohy a rozbořila mrakodrapy. Na cestách nahlodávala asfalt a vdechovala život monstrům. Pak zase nečekaně zmizela a všechny naše technické vymoženosti a pistole znovu fungovaly.

Po Změně se město scvrklo, když první magická vlna způsobila katastrofální destrukci. Lidé se cítili bezpečněji ve větších počtech, takže většina předměstí podél staré dálnice teď bylo opuštěných. V Tuckeru žilo pár opuštěných komunit, ale lidé, kteří se tam usadili, věděli, co můžou očekávat od divočiny živené magií, a pro smečku ghúlů by bylo těžké je zabít. Proč se obtěžovat, když se ani ne o osm kilometrů dál po cestě rozkládal Northlake a vyznačoval tak vnější okraj města? Šlo o hustě osídlenou oblast, plnou předměstských domků, lemovaných na okraji pár strážními věžemi podél třímetrového plotu korunovaného žiletkovým drátem. Stráže by si dokázali s pár ghúly poradit, ale třicítka ženoucí se jejich směrem by je převálcovala. Ghúlové by během pár vteřin přelezli plot, pozabíjeli stráže na věžích a pak by celé místo proměnili v krvavou lázeň.

Bezpečnostní složky nepomůžou. Než bych našla fungující telefon a přesvědčila Útvar pro paranormální jevy, že se k Atlantě blíží skupina ghúlů šestkrát větší, než je obvyklé, z Northlake by se stal ghúlí bufet. Sněz, kolik můžeš, takový bufet.

Po střechách nade mnou proběhl obrovský tmavý stín, skočil a překonal mezeru mezi dvěma budovami. Na okamžik ho zalilo světlo hvězd, ozářilo mocně osvalené tělo, čtyři mohutné nohy a tmavošedou hřívu. Sice jen na vteřinu, ale i tak se člověku zastavilo srdce. Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru. Jako by se noc rozestoupila a ze svých útrob vyvrhla prehistorického tvora, zrozeného z lidského strachu a vrčení hladových zvířat, ozývajících se ze tmy. Spatřila jsem ho jen na okamžik, ale ten obraz se mi vypálil do mozku. Tělo mi okamžitě dalo vědět, že jde o dravce a já jsem oběť. Znám ho už tři roky, ale instinktivní odezva mě pokaždé zasáhne úplně stejně.

Šelma dopadla na zem, zamířila k severu a pak se rozplynula ve tmě. Mířila k Northlake.

Namísto abych odtamtud utekla, jak rychle to jen šlo, stejně jako by to udělal každý alespoň trochu při smyslech, jen jsem popohnala Mazlíka, dokud se nerozběhla tryskem. Nemůžete nechat svého snoubence, aby se popral s hordou ghúlů sám na vlastní pěst. To se prostě nedělá.

Přede mnou se rozprostírala prázdná plocha Lawrencevillské dálnice. Cesta tu procházela skrz nízký kopec a na obou stranách držely svah kamenné zdi. Zaparkovala jsem u ústí kopce, těsně předtím, než přešel do rozlehlého, naprosto rovného pole. Místo stejně dobré jako každé jiné.

Pomalu jsem si protáhla krk. Nejdřív na jednu stranu, pak na druhou. Mazlíka jsem nechala uvázanou u stromu asi kilometr zpátky. Ghúlové by o ni normálně nejevili zájem, ale měla na sobě můj pach a jeden z nich by se mohl pokusit rozervat jí krk, jen tak naschvál.

Měsíc se vyvalil zpoza mraků a jeho paprsky osvětlily pole. Noční obloha se tyčila neskutečně vysoko, hvězdy v jejích ledových dálkách se třpytily jako diamanty. A pak přišel chladný větřík, opřel se mi do copu a do oblečení. Byl začátek března, jaro nastoupilo náhle a přineslo s sebou teplé počasí, ale v noci na nás zima ještě pořád cenila ledové zuby.

Když jsem byla posledně takhle daleko od města, ještě jsem byla chotí Smečky, největší organizace kožoměnců na Jihu. To už ale bylo za mnou. Vypořádat se se třiceti ghúly bez posil bude drsné. Naštěstí pro mě jsem měla nejlepší posily ve městě.

Když jsem si nárokovala Atlantu, rituál vytvořil hranici. Cítila jsem ji nějakých patnáct metrů od sebe, neviditelnou demarkační linii. Měla jsem hranici jít prozkoumat už dříve, ale měla jsem plné ruce práce s oddělením se od Smečky a zařizováním nového domu. A taky jsem dřela jako kůň, protože naše úspory nejsou nekonečné a jednou nám dojdou… Ale předstírat, že se nárokování vůbec nestalo, mi nepřineslo žádné výhody.

Něco se v dálce pohnulo. Soustředila jsem se na to. Pohyb nepřestával, obzor se vlnil. O pár nádechů později se z vln staly jednotlivé siluety, běžící podivným, kymácivým klusem. Opíraly se o paže jako gorily, ale nikdy nepřešly do běhu po čtyřech.

Páni, to je ale ghúlů.

Představení začíná! Sáhla jsem po meči na svých zádech a vytáhla Sarrat z pochvy. Matná, téměř bílá čepel zachytila slabé měsíční paprsky. Jednosečná a ostrá jako břitva, někde na pomezí mezi rovným mečem a tradiční šavlí. Lehce zahnutá, takže se výborně hodila pro sekání i bodání. Sarrat byla rychlá, lehká a ohebná, a brzo se jí dostane pořádná rozcvička.

Pokroucené siluety se přibližovaly. Vědět, že na vás čeká třicet ghúlů, byla jedna věc. Vidět je klusat k vám, byla zas naprosto jiná. Projela mnou jiskra instinktivního strachu, zostřila mi vnímání a pak se rozpustila v klidnou ostražitost.

Sarrat to vycítila a začaly z ní vycházet tenké pramínky páry. Protočila jsem šavli, abych si rozcvičila zápěstí.

Horda ghúlů se nepřestávala blížit. Jak se vždycky připletu k podobným věcem?

Zamířila jsem k nim s mečem v ruce, špičkou zbraně jsem mířila k zemi. Mé sociální dovednosti nebyly žádná sláva, ale zastrašování jsem zvládala dobře.

Uviděli mě. Přední řady zpomalily, ty zadní však stále běžely plnou rychlostí. Masa ghúlů se nahrnula k sobě, jako vlna tříštící se o skálu, a pak se konečně zastavila těsně před hranicí města. Zůstali jsme stát, oni na jedné straně neviditelné magické bariéry, já na druhé.

Byli štíhlí a svalnatí, paže měli neúměrně mohutné vzhledem k tělu, zakončené dlouhýma, lopatovitýma rukama. Každý prst končil krátkým, zakrouceným drápem. Kostěné výčnělky, vyrážející jim z kůže na náhodných místech na zádech a ramenou, připomínaly krátké zakulacené rohy. Sloužily jako obranný mechanismus. Kdyby se kdokoliv pokoušel vytáhnout ghúla z jeho doupěte, rohy by se zaklínil o hlínu. I vlkodlak vybavený nadlidskou silou by měl velké potíže ho odtamtud dostat. Už jsem na ghúlech viděla rohy dlouhé i deset centimetrů, ale většina výčnělků na téhle skupině neměřila ani centimetr. Na hrudi, krku a tváři měli kůži tmavě šedou, podobnou kamufláži používané armádou pro boj ve městech. Záda a ramena jim pokrývaly skvrny blátivě hnědé. Nebýt vodnatě žlutého svitu jejich duhovek, úplně by splynuli se silnicí.

Žádný z nich nebyl zmrzačený, vyhladovělý nebo zesláblý. To nemluvilo zrovna v můj prospěch. Musela jsem vymyslet nějakou strategii a rychle.

Ghúlové na mě civěli podivně zkosenýma očima, vnitřní koutky měli o hodně níž než ty vnější.

Vyčkávala jsem. Jakmile začnete mluvit, přestanete vypadat tak strašidelně a já neměla v úmyslu nijak snižovat svou děsivost. Ghúlové dokázali vnímat, takže cítili i strach, a já potřebovala každou možnou výhodu, která se dala ze situace vytěžit.

Obrovský ghúl se prodral dopředu. Dobře krmený, s vyrýsovaným mohutným tělem. Dřepnul si přede mne. Kdyby se postavil, měřil by víc jak dva metry. Mohl vážit nejméně sto kilo, všechno z toho byly pevné svaly a ostré drápy. Hnědý vzor na jeho zádech nebyl téměř vidět. Namísto toho měl na bocích pruhy světlejší a tmavší šedé.

Zhoupl se dopředu a tváří se dotkl hranice. Ucukl a upřeně se na mě zahleděl. Nebyl si jistý, co přesně cítí, ale věděl, že hranice a já jsme nějakým způsobem spojené.

Někteří ghúlové byli mrchožrouti, neškodní a někdy i výdělečně činní. Žili jsme v nebezpečném světě. Velmi často se těla nedala získat zpátky, protože byla pohřbená pod sutinami nebo lidé zemřeli příliš hrůzným způsobem a příbuzní by nezvládli zemřelého identifikovat. A pohřbít těla do masového hrobu bylo jako říkat si o pohromu. Lidská těla totiž vyzařovala magii i po smrti, a nedalo se odhadnout, co z toho hrobu při příští vlně magie povstane. Většinu ostatků putovala do krematorií, ale občas úřady vyslaly na místo ghúly, aby to tam vyčistili. Bylo to levnější a rychlejší.

Vsadila bych ruku, že tihle ghúlové nebyli licencovaní mrchožrouti, ale musela jsem si být naprosto jistá.

Ghúl se na mě upřeně díval. Věnovala jsem mu svůj nejoslnivější vyšinutý úsměv.

Ghúl překvapeně zamrkal nažloutlýma očima, napnul se jako pes před útokem a otevřel tlamu. Pysky se mu roztáhly v pomalém, neuspěchaném zazubení. Přesně tak, ukaž mi ta svoje velká zubiska, fešáku.

Přední část jeho čelisti zdobila řada silných, ostrých zubů, které se směrem dozadu zmenšovaly a připomínaly spíš čepele s rozeklanými okraji. Mám tě.

Ghúl vyhákoval čelist a z hrdla mu vyšel hrubý, chraplavý hlas. „Kdo jste?“

„Otočte se na patě a zamiřte pryč. Pak přežijete.“

Zaklapl ústa. Očividně to nebyla odpověď, kterou očekával. Kate Danielsová, přeborník na překvapení. Žádný strach, teprve začínám.

„Jsme licencovaná úklidová četa,“ oznámil mi vedoucí ghúl.

„Ne.“

Asi osm set metrů za ghúly se polem pohybovala naprosto neslyšně tmavá silueta. Na vteřinu jsem si skoro myslela, že se mi to jen zdá. Můj mozek odmítal přijmout, že by se něco tak velkého mohlo pohybovat tak tiše. Ahoj, zlato.

Ghúlové ho nezpozorovali. Byli naučení všímat si lidského masa a já stála přímo před nimi jako výstavní, příhodný cíl.

Vedoucí ghúl se natočil, aby mi ukázal tetování na levém rameni.

Columbia, JK

014

Místo udělení licence a její číslo. Myslel si, že jsem včerejší.

„Jsme mírumilovná skupina,“ pokračoval ghúl.

„Ale určitě. Jen jste si zaběhli do města, abyste si půjčili trochu cukru a pozvali lidi do vašeho kostela.“

„Bráníte oficiálním záležitostem města. Tohle je diskriminace.“

Tmavý stín se vynořil na silnici a zamířil k nám. Budu mu muset získat trochu času, aby se dostal dost blízko a mohl zaútočit.

Zadívala jsem se na ghúla. „Víte, co je na ghúlech tak výjimečného? Jste neskutečně přizpůsobiví. Vaše těla se mění podle okolí rychleji než u devadesáti devíti procent tvorů nebo rostlin v přírodě.“

Moje oblíbená příšera se plížila na obrovských tlapách.

Zdvihla jsem šavli a položila si matnou čepel naplocho na rameno. Ze Sarrat začaly vycházet tenké pramínky páry. Zbraň vycítila potíže a těšila se na ně.

„Řeknu vám, co před sebou vidím. Vaše barva se změnila z hnědé v šedou, protože už nemusíte splývat s hlínou. Vaše pruhy mi naznačují, že trávíte hodně času pohybem v lese. Rohy máte krátké, protože už se neschováváte ve svých norách.“

Ghúlové se přisunuli blíž a oči jim začaly zářit jasněji. Nelíbilo se jim, kam tím mířím.

„Drápy nemáte dost dlouhé a rovné, aby vám ulehčovaly hrabání, ale zakroucené a ostré kvůli trhání masa.“

Ghúlové na mě vycenili zuby. Byli jen krůček od násilí. Musela jsem mluvit dál.

„Vaše výstavní zuby se taky změnily, už nejsou úzké a rozeklané, ale silné, masivní a ostré. Takové zuby vám narostou, když potřebujete v tlamách udržet mrskající se kořist. A to vaše fešácké tetování je dva roky staré. Všichni ghúlové licencovaní v Kolumbii teď mají pod číslem licence vytetovaný rok.“

Ghúlové naprosto ztichli. Jejich oči se na mě upíraly jako desítky malých, zářících měsíců. Ještě pár dalších vteřin…

„Zabte ji,“ ozval se další ghúl. „Musíme si pospíšit.“

„Zabte ji. Čeká na nás,“ připojil se třetí.

„Zabte ji. Zabte ji.“

Vypadali strašlivě zoufale. Dělo se něco divného.

„Kdo na vás čeká?“ zeptala jsem se.

„Sklapni!“ zavrčel vedoucí ghúl.

Naklonila jsem se dopředu a sjela ho svým nesmlouvavým pohledem. „Vypadáte vypasení. Plundrovali jste venkov a tloustli z té spousty lidí, co jste zavraždili. Dala jsem vám šanci odejít, ale teď už je příliš pozdě. Dobře si uvědomte tento okamžik. Zadívejte se na hvězdy, nadechněte se studeného vzduchu, protože tohle je vaše poslední noc. Příštích pár nádechů bude vašich posledních. Zabiju vás všechny do jednoho.“

Vedoucí ghúl zavrčel, zanechal jakékoliv přetvářky. „Ty a jaká armáda?“

Přitáhla jsem k sobě magii. Tohle bude bolet. Vždycky to bolelo. „To je na lvích dlacích skvělé. Nepotřebujete jich celou armádu, stačí vám jen jeden.“

Ghúl zkřivil tvář. „Ty nejsi lví dlak, maso.“

„To nejsem.“ Kývla jsem směrem za ně. „Ale on ano.“

Velitel ghúlů se prudce otočil.

Z temnoty na něj upřeně zasvítily dvě zlaté oči. Obrovská, lvu podobná šelma otevřela tlamu a zařvala. Dokud jsem ho nepotkala, nikdy jsem neslyšela skutečného lva. Znělo to jako hřmění bouře. Ohlušující hladové hřmění, při němž vám spadlo srdce až do kalhot a přerušilo se vám v mozku ono životně důležité spojení mezi logikou a ovládáním vašeho těla. Byla to zvuková vlna tak silná, že se při ní stovky kožoměnců krčily, když ji uslyšely. Viděla jsem to na vlastní oči. Vlčí zavytí uprostřed noci vám naježilo chloupky na zátylku hrůzou, ale lví řev převálcoval všechen váš rozum i trénink, a zaútočil přímo na ono tajné místo ukryté kdesi hluboko, které vám v mysli ječelo, ať se nehýbete.

Ghúlové se zastavili, ztuhli jako sochy.

Otevřela jsem ústa a vyplivla slovo moci. „Osanda.“ Poklekni.

Slova moci pocházela z dávno zapomenutých dob, tak prastarých, že dokázala ovládat samotnou magii. Jen pár lidí o nich vědělo a ještě méně jich dokázalo ona slova používat, protože abyste se je naučili, museli jste si je přivlastnit. Přijmout je za své, nebo vás zabila. Znala jsem hrstku slov moci, mnohem víc než kdokoliv jiný, koho jsem potkala, ale za jejich používání jsem stejně platila vysokou cenu. Pro mého otce se slova moci spojila v jedinou řeč, kterou dokázal mluvit plynně a bez jakýchkoliv následků. Jemu neublížila, ale já za jejich použití vždy zaplatila.

Magie se ode mne odtrhla. Připravila jsem se na povědomý nával agónie. Zpětný ráz se do mě zakousl a prošel mi vnitřnostmi, ale tentokrát mu cosi muselo otupit zuby, protože to nebolelo tolik, jak jsem si pamatovala.

Magie narazila do ztuhlých ghúlů. Jejich kolena a lokty zapraskaly zároveň, a všichni do jednoho padli na asfalt. To mi získá alespoň deset vteřin. Kdyby byla vlna magie silnější, slovo by jim polámalo kosti.

Máchla jsem šavlí. Sarrat se setkala s kostnatým krkem ghúla a prošla vazivem a hrubou kůží jako rozžhavený nůž máslem. Než jeho mrtvola stačila padnout na zem, bodla jsem druhého ghúla do hrudi a cítila, jak špička Sarrat prošla tuhým uzlíkem jeho srdce.

Tělo lva se přeskupilo a vzpřímilo. Kosti vyrazily vzhůru a novou postavu obklopily mocné svaly. Stačil okamžik a vpřed vyrazila nová příšera, na půli cesty mezi člověkem a lvem, tvor z noční můry. Dva metry dvacet vysoká, svaly tvrdé jako ocel jí pokrývala šedá srst. Drápy zakroucené a strašlivé. Ghúl po něm skočil. Curran popadl tvora za krk a máchal jím, jako by vytřepával mokrý ručník. Nocí se rozlehlo odporné zapraskání a ghúl ochabl.

Z třetího ghúla jsem udělala dva oddělené kusy a čtvrtému prořízla hrdlo.

Ghúlové se probrali a obklopili nás jako roj. Lva připomínající šelma mávla drápatou prackou a útočícího mrchožrouta vykostila jediným precizním máchnutím. Vnitřnosti zapršely na silnici. Trpký puch ghúlí krve, smíchaný s charakteristicky ostrým, kyselým zápachem rány v břiše, mi sežehl nosní dírky.

Oblečením mi prošly drápy a na zádech mi vyryly bolestivé, palčivě horké čáry. Chcete si hrát? Tak fajn. Stejně jsem potřebovala rozcvičku.

Z mé šavle se stala zeď oceli ostrá jako břitva. Řezala, sekala, propichovala, procházela masem a syčela, když se na ní po kontaktu s magií zbraně vařila ghúlí krev, která ji zalévala. Pohybovala jsem se rychle, ustupovala drápům do strany a blokovala útoky zubů. Na zádech mě zabodal další ohnivý škrábanec. Ghúl mě popadl za botu. Trhnutím jsem se osvobodila a patou jsem mu zarazila hlavu do cesty. Tělem se mi rozlilo vítané teplo, svaly jsem najednou měla ohebnější a poddajnější. Svět nabyl křišťálově čisté obrysy. Čas mi pomohl tím, že začal ubíhat pomaleji. Ghúlové na mě útočili, ale já byla ještě rychlejší. Pokoušeli se mě sekat drápy, ale moje šavle je našla dřív. Vychutnávala jsem si to. Každičkou vteřinu boje, každou kapku krve prolétající kolem, každý okamžik ustupujícího odporu, kdy Sarrat trefila svůj cíl.

Pro tohle mě vychovávali a trénovali. Ať už to bylo dobře nebo špatně, byla jsem zabiják. Tohle bylo mé poslání a já se nevymlouvala.

Ghúl se tyčil přede mnou. Rozpůlila jsem ho odshora dolů klasickým úderem vedeným shora. Padl. Na jeho místo nenastoupil nikdo další. Otočila jsem se na špičkách, pátrala po dalším protivníkovi. Po mé levici lví dlak pohodil rozlámané tělo na zem a otočil se ke mně. Poslední ghúl se tiskl k zemi, uvězněný mezi námi.

„Živého,“ zavrčel lví dlak.

Na to už jsem dávno myslela. Pojďme zjistit, kdo je ten tajemný, který je očekává. Zamířila jsem ke ghúlovi se zbraní ruce.

Chvěl se. Zadíval se napravo, pak nalevo. Nejdřív na lvího dlaka, pak na mě. Přesně tak. Jsi v pasti a nikam odsud neutečeš. Kdyby se rozběhl, lehko ho doženeme.

Ghúl se napřímil, trhnul drápatou rukou u svého hrdla a podřízl si krk. Vytryskla krev. Ghúl zachrchlal a padl na zem. Oči mu vyhasly.

No, to se teda podívejme.

Lví příšera otevřela tlamu a z ní vyšel lidský hlas s dokonalou výslovností. „Nazdar, zlato.“

„Ahoj, miláčku.“ Vytáhla jsem z kapsy kus látky a opatrně utřela čepel Sarrat.

Curran ke mně přistoupil, objal mě paží kolem ramen a přitáhl mě k sobě. Opřela jsem se o něj, cítila jsem na boku pevné svaly jeho hrudi. Prohlíželi jsme si cestu posetou zmrzačenými těly.

Adrenalin pomalu ustupoval. Barvy přestaly být tak výrazné. Škrábance a hlubší rány se jeden po druhém hlásily o slovo. Záda mi hořela, levý bok mě bolel a stejně tak i levé rameno. Zítra se nejspíš probudím s parádní modřinou.

Přežili jsme další boj. Teď se vrátíme domů a život půjde dál.

„Co se tady sakra stalo?“ zeptal se mě Curran.

„Nemám tušení. Většinou se neshlukují do tak velkých skupin. Největší oficiálně zaznamenaná skupina ghúlích plenitelů měla sedm členů, a to se považovalo za výjimku potvrzující pravidlo. Jsou teritoriální a samotářští. Takhle se shlukují jen kvůli ochraně, ale tady na ně jasně někdo čekal. Myslíš si, že je s tím Ghastek nějak spojený?“

Curran se zašklebil. „To mi u něj nesedí. Ghastek jedná, jen když tím něco získá. Zabitím ghúlů jsme mu nijak nepomohli. Ví, co dokážeme. Musel si uvědomit, že je zašlapeme do země.“

Curran měl pravdu. Ghastek věděl, že se ghúlů zbavíme, nikdy by nás nepoužil na svou špinavou práci. I když měl své chyby, byl jedním z nejlepších navigátorů, Pánem mrtvých, a svou práci miloval. Pokud by chtěl ghúly mrtvé, vyslal by sem pár upírů nebo by podobnou příležitost využil jako trénink pro své tovaryše.

„To mi nedává smysl,“ řekla jsem a přitáhla jsem zbytky své magie k sobě. Klouzavě se v drobounkých kapičkách začala valit ke mně, na asfaltu vytvořila malou kaluž. Odtlačila jsem ji stranou, nechala ji ztuhnout a pak na ni dupla. Pod podrážkou se roztříštila na netečný prášek. Krev si uchovávala svou magii i oddělená od těla. Co si pamatuju, musela jsem svou krev strážit, protože kdyby ji někdo prozkoumal, ukázala by na mého otce jako kompas. Bývaly časy, kdy jsem musela jakékoliv stopy své krve zapálit, ale teď mě poslouchala. Nemohla jsem se rozhodnout, jestli to ze mě dělalo lepší bojovnici nebo ještě horší ohavnost. „Vypadali zoufalí. Skoro jako by je něco pohánělo, jako by se potřebovali dostat k nějakému cíli.“

„Přijdeme na to,“ pověděl mi Curran. „Je skoro půlnoc. Já bych řekl, že bychom měli jet domů, umýt se a vlézt si do postele.“

„To zní jako plán.“

„Zbyl nám ještě kousek toho jablečného koláče?“ zeptal se Curran.

„Myslím, že ano.“

„No bezva. Pojďme domů, zlato.“

Náš domov. Pořád to na mě působilo jako rána do žaludku, i když jsme spolu byli už tolik měsíců. Byl přímo tady a čekal na mě. Kdyby na mě něco zaútočilo, zabije to. Kdybych potřebovala pomoc, bude tu pro mě. Miloval mě a já zas jeho. Už jsem nebyla sama.

Mířili jsme k mému oslíkovi, když řekl: „Sladká prdelko?“

„Nemohla jsem si pomoct. Ghastek má v zadku pravítko velikosti telegrafního sloupu. Viděl jsi výraz toho upíra? Vypadal, že má zácpu.“

Curran se zasmál. Našli jsme Mazlíka a zamířili domů.

2.

Náš dům se nacházel v krátké ulici jedné z novějších zástaveb. V minulém životě patřila mezi části Victoria Estates, čtvrti vyšší střední třídy, tichého místa s úzkými ulicemi a starými stromy tyčícími se k nebesům. Pokud jste chtěli žít co nejblíž u lesa, ale stále zůstat na předměstí, tady jste měli šanci. Pak ale přišla magie a stromy v Hahn Forest na jihu a parku W. D. Thomsona se vzbouřily. Ta samá podivná magická síla, jež ohlodávala mrakodrapy, dokud z nich nezbyly jen pahýly, vyživovala stromy, takže rostly nepřirozeně rychle, pronikly do čtvrtí a pak je pohltily beze zbytku. Victoria Estates se poddaly svému osudu bez hlesu odporu. Většina lidí se přestěhovala.

Asi před čtyřmi lety se jedna dravá developerská firma rozhodla získat prostor zpět a v lese nechala vykácet obrovskou mýtinu připomínající tvarem ledvinu nebo fazoli. Na vzniklých pozemcích vybudovala domy ve slohu typickém pro časy po Změně, se silnými zdmi, zamřížovanými okny, bytelnými dveřmi a rozlehlými zahradami kolem. Naše ulice ležela na vnitřní straně fazole, nejblíž k lesům, zatímco se z ní oddělovaly dvě další cesty a zatáčely na sever a západ v rozšiřujících se obloucích. Naše ulice byla krátká, jen sedm domů na opačné straně, a pět na naší, kde náš dům stál uprostřed.

Jak jsme zatáčeli na naši cestu, natáhla jsem krk, abych viděla na dům. Bylo to třípatrové monstrum posazené na zhruba dvouhektarovém pozemku, celém obehnaném ploty, vzadu se stájí a pastvinou. Milovala jsem každou cihlu a trám. Patřil mně a Curranovi. Byl to náš domov. Dřív jsem žila v bytě a už jsem nějaký čas strávila i v dost špinavých dírách. Dokonce jsem jednu dobu žila v pevnosti, ale tohle byl po dlouhé době první dům, kde jsem se cítila naprosto doma. Pokaždé, když jsem ho opouštěla, měla jsem strašlivé podezření, že než se vrátím, zmizí, zhroutí se nebo shoří do základů. Když se mi někdy podařilo získat něco hezkého, osud mi to většinou nechal jen na tak dlouho, aby mi na tom začalo záležet, a pak to rozbil na malé kousíčky.

Ještě jsem náš dům neviděla, překážela mi v tom zatáčka. Odolala jsem, abych nepobídla Mazlíka k rychlejší jízdě. Měla za sebou únavnou noc.

Curran se ke mně natáhl a sevřel mi ruku ve své chlupaté pracce. „Ještě měsíc.“

Před dvěma měsíci, prvního ledna, jsme s Curranem oficiálně odstoupili jako Pán šelem Smečky a jeho choť. Jeden den jsme stáli ve vedení patnácti set kožoměnců a ten další už ne. Technicky vzato jsme odstoupili o pár dní dříve, ale aby to bylo jednodušší, oficiální datum jsme určili na prvního ledna. Měli jsme devadesát dní na to, abychom formálně oddělili naše finance a obchodní zájmy od Smečky. Pokud se kdokoliv rozhodl, že chce opustit Smečku jako část našich lidí, museli to udělat, než ta doba vyprší.

Dnes bylo prvního března. Třicet dní a budeme naprosto volní.

Formálně jsme stále zůstali součástí Smečky, ale nepodléhali jsme její hierarchii. Už jsme se taky dále nemohli účastnit vedení Smečky jakoukoliv formou. Během těch devadesáti dnů jsme ani nemohli navštívit Pevnost, obrovskou tvrz, kterou Curran postavil za své vlády, a jež sloužila jako hlavní centrála Smečky. Naše přítomnost by totiž mohla podkopat autoritu nového alfa páru, který se snažil upevnit svou moc. Jakmile období oddělení skončí, v Pevnosti nás neodmítnou, ale všeobecně se předpokládalo, že se tam příliš dlouho nezdržíme. Přesně tak se mi to líbilo.

Bodl mě pocit viny. Smečka znamenala Curranův život. Vládl jí od chvíle, kdy ji pracně složil dohromady z oddělených skupin kožoměnců. Bylo mu tehdy patnáct. Teď mu bylo třicet tři. Odešel od sedmnácti let svého života, protože mě miloval.

Loni v prosinci, když jsme s otcem měli tu menší roztržku kvůli Atlantě, mi dal Roland na výběr. Buď se vzdám své mocenské pozice ve Smečce, nebo zaútočí na město. Desetitisíce životů na jedné straně, zůstat chotí na straně druhé. Rozhodla jsem se odejít. Nebyli jsme připraveni proti Rolandovi bojovat. Umřeli by kvůli mně lidé, a nakonec bychom stejně prohráli. Tíhu podobné viny jsem nedokázala snést, takže jsem odešla od Smečky, abych nám získala nějaký čas. Curran se rozhodl odejít se mnou. Smečka nebyla z jeho rozhodnutí moc šťastná, ale jemu na tom nezáleželo.

„Chybí ti to?“ zeptala jsem se.

„Co, Pevnost?“

Legrační, že přesně věděl, na co se ptám. „Ano. Být Pánem šelem.“

„Ani ne,“ odpověděl. „Tohle se mi líbí. Odvedu svou práci a pak jdu domů. Je v tom určitá konečnost. Můžu se podívat zpátky a říct si, že jsem dnes dosáhl tolik a tolik. Líbí se mi vědomí, že nám nikdo nezaklepe na dveře a neodtáhne mě pryč, abych musel řešit nějaké pitomosti. Už žádné komise, žádné malicherné rivality, a už žádné svatby.“

Do zorného pole se nám dostal obrovský javor před naším domem. Byl nedotčený. Možná dům taky přežil v jednom kuse.

„Smečka mi nechybí. Ale schází mi, že jsem ji držel v chodu,“ řekl Curran.

„Co tím myslíš?“

„Je jako složitý stroj. Všechny klany a jejich alfové se svými problémy. Chybí mi to, že jsem mohl zasáhnout, a pak fungovala líp. Ale ten tlak mi rozhodně neschází.“ Zazubil se, svými děsivými zuby jako by vyhrožoval měsíci. „Víš, co se mi líbí na tom, že nejsem Pán šelem?“

„Tím myslíš krom toho, že můžeme jíst a spát, kdy chceme, a můžeme se v nádherném soukromí milovat, kdy chceme, a nikdo nás nebude rušit?“

„Ano, mimo to. Líbí se mi, že můžu dělat, cokoliv se mi zlíbí. Pokud chci jít a zabít pár ghúlů, prostě jdu a udělám to. Nemusím kvůli tomu tři hodiny sedět na setkání Rady Smečky a debatovat nad aspekty zabíjení ghúlů a jejich dopadem na dobro Smečky a každého zatraceného klanu.“

Tiše jsem se zasmála. Smečka měla sedm klanů, oddělených podle druhu vnitřního zvířete kožomenců a každý klan měl dva alfy. Jednat s alfy musel být jeden z kruhů pekla.

Curran pokrčil svalnatými rameny. „Klidně se směj, jak chceš. Když mi bylo patnáct a Mahon na mě tlačil, abych převzal moc, udělal jsem to, protože jsem byl mladý a hloupý. Myslel jsem, že je to královská koruna. Neuvědomoval jsem si, že je to spíš řetěz a koule na noze. Teď jsem puštěný ze řetězu, a líbí se mi to.“

Předstíraně jsem se zachvěla. Vzhledem k tomu, jakým způsobem prohlásil „líbí se mi to“, jsem se ani moc nemusela snažit. „Puštěný ze řetězu. To zní nebezpečně, Vaše Veličenstvo.“

Krátce se na mě zadíval.

„Možná natolik, že bych tě radši ani neměla pouštět do domu. Nevím, jestli můžu riskovat usínání vedle tebe, ó Nespoutaný. Kdo ví, co by se mohlo stát?“

„Kdo tady mluvil o spánku?“

Otevřela jsem ústa, abych si z něj dál utahovala, a zase je zaklapla. Neviděla jsem ještě dům, ale dohlédla jsem na kus předního pozemku, zalitého žlutým elektrickým světlem. Bylo po půlnoci. Moje chráněnka Julie měla být už dávno v posteli. Nebyl důvod, aby se tam svítilo.

Curran se dal do běhu. Pobídla jsem Mazlíka vpřed.

Ta se zarazila. Očividně se jí do běhu nechtělo.

„No tak, oslíku!“ zavrčela jsem.

Mazlík začala couvat.

Do háje s tím. Seskočila jsem z jejího hřbetu a rozběhla se k domu. Klika mi povolila pod rukou, trhnutím jsem otevřela dveře a vběhla dovnitř.

Naši kuchyni zaléval měkký svit elektrických světel. Curran ustoupil na bok. U stolu seděla Julie, zabalená do deky, blonďaté vlasy rozcuchané. Uviděla mě a zívla. Zpomalila jsem dost na to, abych nevrazila do kuchyňského stolu, a vešla do kuchyně. Naproti Julii seděla u stolu jednoruká žena s hřívou tmavých, kudrnatých vlasů a před ní stál hrnek kávy. George. Mahonova dcera, ve Smečce pracovala jako soudní zapisovatelka.

Otočila ke mně hlavu, výraz měla ztrhaný. „Potřebuju pomoc.“

Julie znovu zívla. „Pa, jdu spát.“

„Díky, že jsi tu se mnou zůstala,“ pověděla jí George.

„Žádný problém.“ Julie shrábla svou deku a pak zamířila nahoru po schodišti.

Ozvala se dutá rána.

„Jsem v pořádku,“ zavolala. „Spadla jsem, ale jsem v pořádku!“

Vydusala po schodech a podle zvuku zavírajících se dveří dorazila až do své ložnice.

Přitáhla jsem si židli a posadila se na ni. Curran se opřel o zeď, stále ve své zvířecí podobě. Většina kožoměnců dokázala změnit formu během dvaceti čtyř hodin jen jednou. Proměnit se dvakrát během krátké doby s velkou jistotou zaručovalo, že na pár hodin upadnou do hlubokého spánku a vzbudí se velmi hladoví. Curran sice snesl mnohem víc než jiní, ale měli jsme za sebou dlouhou noc a proměna ho stále unavovala. Nejspíš chtěl kvůli téhle konverzaci zůstat ve střehu. Poté, co byla Curranova rodina povražděna, ho Mahon našel a ujal se ho. Curran a George vyrůstali společně. Její pravé jméno bylo Georgetta a vždycky vyhrožovala, že vám utrhne hlavu, pokud byste ji tak oslovili. Byla pro Currana něco jako nevlastní sestra.

„Co se stalo?“ zeptal se Curran.

George se zhluboka nadechla. Tvář měla pobledlou, rysy jí ostře vystupovaly, jako by měla kůži na obličeji nataženou příliš těsně. „Eduardo se pohřešuje.“

Zamračila jsem se. Klan Mohutných se z velké většiny skládal z medvědodlaků, ale pár jejich členů se proměňovalo v jiná velká zvířata, třeba v divoké kance. Eduardo Ortega byl bizonodlak a v obou svých formách byl obrovský. V boji se nepral, jednoduše srážel své nepřátele k zemi jako buldozer, a když se mu dostali pod nohy, už nevstali. Měla jsem ho ráda. Byl přímý, upřímný a statečný. Bez mrknutí oka se dokázal postavit mezi nebezpečí a své přátele. A byl taky nechtěně k smíchu, ale to bych odbočila.

„Mluvila jsi se svým tátou?“ zeptal se Curran.

„Ano.“ George se zadívala do svého hrnečku. „Nebyl z toho zrovna nešťastný.“

Proč by byl Mahon šťastný, že se Eduardo pohřešuje? Bizonodlak patřil k jednomu z nejlepších bojovníků klanu. Když jsme odjížděli k Černému moři, abychom pro Smečku získali lék, klan Mohutných obsadil tři místa v naší posádce. George se přihlásila na první, Mahon na druhé a vybral Eduarda jako třetího.

„George,“ řekl Curran. „Začni od začátku.“

„Eduardo a já jsme spolu,“ řekla George.

„Tím spolu myslíš ‚spolu‘?“ Myslela jsem si, že se Eduardovi líbí Jimova sestra.

Přikývla.

No to mě podržte. Od Černého moře jsem je v Pevnosti viděla oba snad stokrát a nikdy bych neřekla, že spolu něco mají. Asi jsem slepá nebo co.

Když o tom teď tak přemýšlím, strávili spolu hodně času na zpáteční cestě od Černého moře…

„Jak dlouho?“ zeptal se Curran.

„Když jsem se vrátili z cesty za panaceou,“ řekla George. „Miluju ho a on zase mě. Pronajal nám dům. Chceme se vzít.“

Páni.

„A Mahon dělá potíže?“ tipl si Curran.

George se zašklebila. „Ed není medvěd a jemu bude dost dobrý jedině kodiak. A když už ne kodiak, tak alespoň jiný druh medvěda. Proto jsme byli tak opatrní. Snažila jsem se s tátou promluvit před sedmi týdny. Šlo to špatně. Zeptala jsem se ho, co by se stalo, kdybych si začala něco navážno s jiným kožoměncem, který by nebyl medvěd.“

Zadívala se znovu do hrnečku.

„Co říkal?“ zeptal se Curran tiše.

George vzhlédla a v očích jí zablýsklo. Na okamžik mi před očima probleskla vzpomínka na obrovitého řvoucího medvěda, který vtrhnul do místnosti. George se proměňovala v kodiaka, stejně jako její otec. Podcenit ji byla smrtelná chyba. Myslela jsem si, že je zkroušená, ale teď jsem konečně dokázala určit emoci, která jí tak zostřila rysy. George byla naštvaná a musela použít veškerou sílu své vůle, aby nevybuchla.

Když promluvila, hlas se jí třásl vztekem. „Řekl mi, že mě vydědí.“

„To zní jako on,“ potvrdil Curran.

Prudce vstala ze židle a začala pochodovat kuchyní, kroužila kolem kuchyňského ostrůvku jako zvíře v kleci. „Řekl, že mám povinnost ke klanu. Že bych měla předat své geny a mít medvědodlačí děti s pořádným medvědodlačím mužem.“

„Řekla jsi mu, že jestli má tak rád medvědodlačí muže, možná by si měl jednoho vzít?“ poznamenala jsem. Zaplatila bych si za to, abych mohla vidět Mahonův výraz, kdyby to uslyšel.

Nepřestala přecházet sem a tam. „Ze všech těch pitomých archaických věcí… mu musel zatvrdnout mozek. Možná začal senilnět.“

„Sama víš, že podobné ptákoviny říká pořád,“ začal Curran.

Prudce se k němu otočila. „Neopovažuj se mi říct, že to tak nemyslí.“

„Ne, myslí to vážně,“ řekl Curran. „Hluboko ve svém srdci je přesvědčený, že medvědi jsou něco víc. Když to říká, myslí vážně každé slovo, ale pak se podle toho neřídí. Za sedmnáct let, co vedu Smečku, jsem na něj měl dva tucty stížností, a vždycky šlo o věci, které řekl. Nikdy o to, co udělal. Má jasnou představu o chování nevhodném pro alfu a medvěda. Odpravit Eduarda není jeho styl.“

„Ty jsi tam nebyl.“ George nepřestávala přecházet sem a tam. „Neslyšel jsi ho.“

Pokud jim dám šanci, budou se o Mahonovi bavit celou noc. „Co se stalo poté, co jsi mluvila se svým otcem?“

George zavrtěla hlavou. „Víš, co ty kecy o předávání genů znamenají? Znamená to, že jestli budeme mít s Eduardem někdy děti, otec si bude myslet, že nejsou dost dobré. Nechápeš to, Kate. Jsem jeho dcera!“

„Samozřejmě, že ne,“ utrousila jsem. „Nikdy jsem s vlastním otcem neměla problémy.“

George otevřela ústa a zastavila se. Pokud přišlo na problémy s otci, vyhrávala jsem na celé čáře.

„Co se stalo poté, co jste si s Mahonem promluvili?“ zeptala jsem se.

„S Eduardem jsme to probrali. Odvádí totiž příležitostně práci pro klan Mohutných a taky mi pomáhal s právní evidencí. To všechno by zmizelo. Jim mého tátu potřebuje, aby si udržel svou mocenskou základnu. Nemám ani stín pochybnosti, že kdyby táta dělal moc velký humbuk, moje zaměstnání ve Smečce by najednou vzalo rychlý konec taky.“

„Tvoje máma by ho za to zabila,“ řekl Curran.

„Ano, to by udělala,“ souhlasila George. „Ale bylo by to až poté, co se stalo, a hlavní argument by byl, že už je hotovo a Jim mě nemůže vzít zpátky, protože by vypadal slabě a nerozhodně. Takže jsem si začala potichu nechat vyplácet své investice, a Eduardo nám pronajal dům ve městě a zaregistroval se v Cechu.“

Cech žoldáků byla největší agentura zaměřená na úklid po magických vlnách v Atlantě. Když se lidé setkali s nějakou magickou bestií nebo problémem, nejdřív zavolali Útvaru pro paranormální jevy, ale policisté v Atlantě po Změně byli přepracovaní a bylo jich málo. V některých případech zavolali Řádu milosrdné pomoci, ale když jste jednali s rytíři, dávali jste jim plnou moc nad situací. Když se policie nemohla dostavit a celá věc byla příliš bezvýznamná nebo pochybná pro Řád milosrdné pomoci, zavolali jste do Cechu. Mohli jste si u nich najmout osobního strážce, uklízeli magický nepořádek, brali zakázky typu „najdi a znič“. Dokud se jednalo o peníze, nebyli vybíraví. Členem Cechu jsem už devět let. Dřív to bývalo dobré místo, kde si vydělat peníze, ale od smrti zakladatele to tam šlo od desíti k pěti.

„Jak se mu vedlo v Cechu?“ zeptala jsem se.

„Dobře,“ řekla George. „Říkal, že mu sice někteří lidé dělali potíže, ale nic co by nedokázal zvládnout.“

Nebylo divu, že se mu v Cechu dařilo, na podobný typ práce seděl. Když lidé zavolali do Cechu, chtěli uklidnit, že o jejich problém bude postaráno, a skoro dvoumetrový chlap se svalnatou postavou olympijského zápasníka působil velmi uklidňujícím dojmem. Někteří ze štamgastů se budou pokoušet ho odrbat, protože nemají rádi konkurenci, ale Cech rozděloval práci podle území. Každému žoldákovi přidělili ve městě určitou oblast, a pokud zakázka spadala právě tam, automaticky jim byla přidělena, takže i když zbytek žoldáků mohl Eduarda pomlouvat a znepříjemňovat mu život, nemohli mu nijak zabránit, aby vydělával peníze.

„Myslím, že táta na nás přišel,“ pokračovala George. „Minulý týden si s Eduardem přišel promluvit Patrick.“

V myšlenkách jsem si projela hierarchii klanu Mohutných a pokoušela se mezi kožoměnci najít Patricka. Byl to Mahonův synovec, jeho přesná kopie, se stejným přemýšlením a velikostí.

„Pověděl Eduardovi, že to, co dělá, je špatné, a jestli mu na mně záleží, nechá mě na pokoji a nebude mě odtrhávat od vlastní rodiny.“

Curran se zašklebil.

„Udělal by Patrik něco takového sám od sebe?“ zeptala jsem se ho.

Curran zavrtěl hlavou. „Ne, Patrick je Mahonova hlásná trouba. Patrick je vymahač, ne myslitel. Proto ho Mahon nepřipravuje na pozici alfy.“

„Eduardo mu pověděl, že nemá vůbec ponětí, o čem mluví. Patrik odešel. V pondělí se Eduardo nevrátil do svého domu. Čekala jsem celou noc.“

Popadla jsem zápisník a pero z vestavěné poličky. „Kdy jsi naposledy s Eduardem mluvila nebo ho viděla?“

„V pondělí ráno v sedm třicet. Ptal se mě, co bych chtěla ten den na večeři.“

Dneska byla středa, ale jen velmi malou chvíli, protože bylo zrovna těsně po půlnoci. Eduardo se pohřešoval asi čtyřicet hodin.

„Nezavolal mi během oběda,“ řekla George. „Většinou volá. Myslela jsem si, že se někde zdržel. V pondělí večer jsem šla do jeho domu. Neukázal se tam. Nezavolal a ani nenechal vzkaz. Vím, že existují nějaká podělaná pravidla o tom, jak dlouho se má čekat, než se vyhlásí pátrání, ale říkám vám, že to není jeho styl. Nenechá mě jen tak, bez odpovědi. Něco se mu stalo.“

„Mluvila jsi s někým v Cechu?“ zeptala jsem se.

„Byla jsem tam dneska ráno a vyptávala jsem se na něj. Nikdo mi nic neřekl.“

To mě nepřekvapovalo. Žoldáci rádi dělali tajnosti.

George se chvěl hlas potlačovaným vztekem. „A když jsem vyšla ven, moje auto bylo pryč.“

Curran se naklonil dopředu. Hlas mu zledověl. „Ukradli ti auto?“

Přikývla.

To bylo podlé i na Cech. „Mysleli si, že je snadný cíl,“ vysvětlila jsem. „Mladá žena, sama, jednoruká, nevypadá na bojovníka.“ Neuvědomili si, že se během mrknutí oka dokáže proměnit v půltunového medvěda.

Vstala jsem, došla k telefonu a vytočila číslo do Cechu. Pokud Eduardo vzal zakázku, Úředník o tom bude vědět. Když někdo zavolal Cechu s problémem, Úředník zjistil, do které zóny spadá, a pak zavolal příslušnému žoldákovi. Pokud byl volaný nedostupný nebo nemohl zakázku zvládnout, Úředník zavolal další osobě „na pořadníku“, dokud nenašel někoho, kdo ji vezme. A kdyby nikoho nenašel, připnul by lístek s kšeftem na tabuli, což znamenalo, že si ho může vzít kdokoliv. Některé zakázky šly přímo vybraným lidem, protože vyžadovaly speciální kvalifikaci, ale většina práce se řídila podobným vzorcem. Rozdělování práce tak fungovalo jako dobře namazaný stroj a Úředník tam byl tak dlouho, že už si nikdo ani nepamatoval jeho jméno. Byl to prostě Úředník s velkým U, chlápek, který se ujistil, že máte práci a taky za ni dostanete zaplaceno. Pokud Eduardo vzal v pondělí kšeft, Úředník bude vědět kdy a kde.

Telefon zazvonil.

„Ano?“ ozval se nabručený mužský hlas.

„Tady Danielsová. Potřebuju mluvit s Úředníkem.“

„Je pryč.“

Divné, Úředník většinou první týden v měsíci pracoval noční směnu.

„A co Lori?“ Lori byla záskok za Úředníka.

„Ta tu taky není.“

„A kdy se mají vrátit?“

„Jak to mám kruci vědět?“ zavrčel chlap a položil to.

Co se k čertu v Cechu dělo?

Otočila jsem se na George. „Zastavíme se tam hned ráno.“ I kdyby tam teď Úředník nebyl, on nebo jeden z jeho podřízených by tam měl ráno dorazit. „Vím, že je těžké se na něco takového ptát, ale nemohlo se stát, že by Eduardo dostal strach a odešel?“

George nezaváhala: „Ne, miluje mě. A i kdyby odešel, neopustil by Maxe.“

„Maxe?“ zeptala jsem se.

„Svého mopse,“ řekla. „Má ho už pět let a bere ho všude s sebou. Když jsem se tam v pondělí stavila, Max byl v kanceláři a měl dost vody a jídla tak možná na den.“

Eduardo měl mopse. Z nějakého důvodu mě to nepřekvapilo.

„A co s tím Jim dělá?“ zeptala jsem se.

„Nic,“ odpověděla George. „Nahlásila jsem mu Eduardovo zmizení soukromě. Pověděl mi, že to prošetří, a pak mi o dvě hodiny později řekl, že táta ví, že se Eduardo neozval.“

Krátce jsem se zadívala na Currana.

„Mahon vytáhl klanovou kartu,“ vysvětlil. „Eduardovo zmizení je záležitost klanu Mohutných. Dokud kožoměnec není přímo zaměstnancem Smečky jako takové, nebo klan nepožádá o Jimovu pomoc, nemůže toho moc udělat. Může říct svým lidem, aby mu dali vědět, pokud Eduarda zahlédnou, ale nebude po něm aktivně pátrat.“

„Nemůže nebo nechce?“ zeptala jsem se.

„Obojí,“ řekl Curran. „Aktivní pátrání by zahrnovalo výslechy členů klanu Mohutných, což by narušovalo Mahonovu autoritu alfy. Existují přísná pravidla ochraňující autonomii každého klanu ve Smečce, a tohle by překročilo meze. George má pravdu. Jim potřebuje Mahona, aby si udržel moc nad Smečkou. Neudělá nic, čím by si ho vědomě poštval proti sobě. Za rok nebo za dva, až bude mít moc pevně v rukou, to možná bude jiné, ale zatím Jim ví, že se pohybuje na tenkém ledě. Pokud bude Eduarda aktivně hledat, Mahon to může překroutit a říct, že se ho Jim snaží urazit a zneužívá svou pozici Pána šelem. V okamžiku, kdy tohle Mahon udělá veřejně, bude to znamenat vyjádření nedůvěry v Jimovu schopnost vést ostatní. Další klany začnou řvát, že je Jim diktátor, který nerespektuje jejich práva. Jestli k tomu dojde, Jim nemůže vyhrát. Pokud neudělá nic, bude vypadat jako slaboch, a jestli Mahona vyzve, budou ho brát jako diktátora. Je to hodně špatná pozice a Jim je příliš chytrý, než aby se do ní sám dostal.“

Curran měl o Mahonovi pravdu. Bylo dost nepravděpodobné, že by Medvěd, jak se Mahonovi říkalo, nechal Eduarda zmizet. Příčilo se to jeho etickému kodexu. Ale pokud by Eduardo zvládl zmizet sám, Mahon by mohl situace využít. Prostě by po něm zas tak usilovně nepátral. George měla obrovskou rodinu. Vyrostla v Atlantě, a kdyby zmizela, pátral by po ní celý klan Mohutných. Eduardo byl outsider. Dorazil do Atlanty zhruba před třemi lety, a co jsem věděla, tak ve státě nebydlel nikdo z jeho rodiny.

„Ani nevím, jestli je naživu.“ Georgino sebeovládání povolilo. Oči se jí zalily slzami. Hlas se jí proměnil v kolísavé vrčení. „Může být mrtvý v nějaké díře a nikdo ho nehledá. Pořád to vidím v hlavě, jak tam někde leží, studený a bez života, pokrytý špínou. Možná už ho nikdy neuvidím. Jak se něco podobného může vůbec stát? Jak může někdo milovaný jednu chvíli být tady, a pak v další vteřině prostě zmizet?“

Curran se odlepil ode zdi a něžně ji objal svými monstrózními pažemi. „Bude to v pořádku,“ pověděl jí tiše. „Kate ho najde.“

Nevěděla jsem, jestli mám být šťastná, že ve mě má naprostou důvěru, nebo naštvaná, protože právě dal slib, u něhož jsem si nebyla jistá, že ho zvládnu splnit. Rozhodla jsem se pro to první, protože jsem viděla v naší cestě pohřbenou minu a musela jsem jim o ní říct.

George bezhlesně plakala, z očí jí kanuly slzy starosti a vzteku. Během cesty k Černému moři mi kryla záda. Bojovala pro Smečku a obětovala svou paži, aby zachránila život těhotné ženě. Byla vždycky ta, kdo překypoval sebevědomím a dobrou náladou, vypadala, že je jí dobře ve vlastní kůži. Lehko se rozesmála a říkala to, co si myslí, protože neměla sebemenší problém obhájit své názory. A teď tady plakala bez sebe strachy. Strašlivě mě to štvalo… Jako by se se světem dělo něco špatného. Život nebyl fér, ale tohle už bylo příliš. Musela jsem to napravit.

George odstoupila od Currana a protřela si dlaněmi tvář, jak se snažila setřít slzy.

„Máme problém,“ oznámila jsem jim. „Jakmile začneme tahat za nitky, stopy nás můžou zavést zpátky ke klanu Mohutných. I kdyby nás George oficiálně najala a Špičkově ostrá agentura by po Eduardovi začala pátrat, Jim nám to pořád může stopnout. Je to v naší smlouvě. Když Smečka autorizovala základní kapitál pro agenturu, vložila do smlouvy položku, že v případě kdy je do nějakého zločinu zapletený člen Smečky, vyšetřování musí být schváleno Pánem šelem. Jim může vyšetřování vetovat.“

„Kdo to tam přidal?“ zavrčela George.

Kývla jsem na Currana. „On.“

„Tehdy se to zdálo jako dobrý nápad,“ řekl.

„Tak jak to obejdeme?“ zeptala jsem se.

Curran se zadíval na George. „Teď se tě na něco zeptám a potřebuju, aby sis to velmi dobře promyslela, než odpovíš. Slyšela jsi někdy, že by se Eduardo Ortega vyslovil, že chce opustit Smečku jako součást mých lidí?“

Hezky. Pokud Eduardo opustil Smečku s Curranem, pak bude mít Curran autoritu i povinnost ho ochránit.

George se vytáhla do své plné výšky. „Ano.“

Měla jsem pocit, že zrovna zalhala.

„A já s tebou hodlám Smečku opustit také,“ prohlásila.

No páni.

„Promysli si to,“ řekl Curran. „Znamená to, že budeš muset přerušit veškerá pouta se svým klanem. Tví rodiče z toho taky nebudou moc nadšení. A jestli se ukáže, že tvůj otec nemá s Eduardovým zmizením nic společného, můžeš toho začít litovat.“

„Dej mi tu smlouvu,“ řekla George.

Curran se ani nepohnul.

„Currane, dej mi ten papír.“

Přešel k jedné polici, vzal z vršku jeden z pořadačů a otevřel ho na prázdné smlouvě o oddělení od Smečky. „Jakmile to podepíšeš, musíš se naprosto oddělit od Smečky během třiceti dnů.“

George vzala pero a podepsala se na určenou linku. „To není problém. Můžu odejít už dnes v noci.“

„Ne, to nemůžeš,“ zarazila jsem ji. „Musíš se vrátit.“

„Proč?“

„Protože nemůžeme jen tak nakráčet do Pevnosti a začít vyšetřovat. Zabraňují nám v tom zákony Smečky. Ty to víš, je to něco za něco. Nepokoušíme se ovlivnit lidi, aby s námi odešli, a Jim zas nemůže zasáhnout, pokud se členové rozhodnou odejít. My už nejsme součástí Smečky, ale ty ano.

Musíš se vrátit, dělat dál svou práci a naslouchat,“ pokračovala jsem. „Mají tě rádi a uznávají tě. Eduardo byl taky oblíbený. Mohla bys něco zaslechnout. Pokud někdo z klanu Mohutných opravdu může za Eduardovo zmizení, ty mu to budeš neustále připomínat svou přítomností. Budou se užírat vinou, a jestli se budou cítit špatně, mohli by se přijít přiznat nebo tě alespoň nasměrovat správným směrem.“

„Dokážu bojovat,“ zavrčela George. „Jen proto, že nemám jednu ruku…“

„Já vím, že tě to nezpomaluje,“ pověděl jí Curran. „Ale potřebuju tě uvnitř Smečky. Promluv si s Patrickem. Přinejhorším ho vždycky můžeš zkusit přechytračit. Pochval ho, že se o tebe stará. Zjisti, co ví. Mohlo by nám to pomoct najít Eduarda.“

Zamyslela se nad tím. „Fajn.“

Přitáhla jsem si k sobě zápisník. „A teď potřebuju, abys mi o Eduardovi něco povyprávěla. Kde žije, jaká je jeho rodina, co rád dělá. Řekni mi všechno.“

O půl hodiny později jsme měly hotovo.

„Měla bych jít domů,“ řekla George.

„Máme tady dost ložnic,“ pověděla jsem jí. „Nechceš u nás přespat?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, chci být doma pro případ, že zavolá. Najdeš ho, Kate?“

George se na mě dívala s povědomou úzkostnou nadějí. Už jsem ji dřív viděla u lidí dohnaných k bodu zlomu. Občas někoho milujete tolik, že když se jim stane něco špatného, udělali byste cokoliv, jen abyste je udrželi v bezpečí. Pokud bych jí slíbila, že se Eduardo jako kouzlem zhmotní před námi, když se George bodne do srdce, udělala by to. Topila se a prosila mě, ať jí hodím nějaké stéblo, kterého by se mohla chytit.

Otevřela jsem pusu, abych jí zalhala, ale nedokázala jsem to. Když jsem to samé někomu slíbila posledně, našla jsem ohlodanou mrtvolu jejího milovaného. Tak se mnou začala žít Julie. „Slibuju ti, že uděláme vše v našich silách, abychom ho našli. Nepřestaneme hledat, dokud něco nenajdeme nebo nás nepožádáš, abychom přestali.“

V jejích očích byla znát jasná úleva. Neslyšela nic z toho, co jsem jí řekla, až na „něco najdeme“. „Díky.“

George odešla. Zamířila jsem nahoru, zatímco Curran zůstal dole, aby zkontroloval dveře. To byl náš večerní rituál. On zkontroloval dveře dole, já okna v prvním patře, a Julie ve druhém. Vystoupala jsem do prvního patra a tam se zastavila. V mezipatře seděla Julie, zabalená do své přikrývky. Držela v náruči plyšovou sovu.

Pamatuju si Juliin výraz, když mi pověděla, že viděla potrhané tělo své matky. Vryl se mi do paměti. Když Juliin otec zemřel, její matka příliš pila a nevšímala si dceřiny existence tolik jako dřív, ale hluboce svou dceru milovala a Julie jí to oplácela s bezvýhradnou oddaností dítěte. Ten den zemřel kus Juliina dětství, a ať jsem se snažila sebevíc, nedokázala jsem ho přivést zpátky. Tak moc bych si přála, abych našla Jessicu Olsenovou živou, ale zemřela ještě dřív, než jsem po ní začala pátrat.

Julie o tom nemluvila. Nikdy nevyslovila jméno své matky. Jednoho dne jsme procházeli ulicí kolem garážového výprodeje a Julie se beze slova zastavila. Došla ke krabici plné hraček a vytáhla z ní velkou plyšovou sovu, připomínající se svýma hloupoučkýma bílýma očima, žlutým trojúhelníkem zobáku a plandavými křídly spíš velkou kouli z hnědého sametu. Objala ji a já v jejích očích spatřila zoufalství, které mi lámalo srdce. Na místě jsem tu sovu koupila a ona si ji vzala domů. Později mi pověděla, že mívala podobnou, když byla ještě batole. Ta sova byla její tajná, vzácná připomínka chvil, kdy byla milovaná a šťastná, v bezpečí a chráněná před světem dvěma lidmi, kteří ji zbožňovali, a nikdy by ji nenapadlo, že jí tu jistotu svět jednoho dne rozbije na kusy. Našli jsme ji před rokem, ale stejně ji každou noc objímala, když šla spát.

„Dala jsem jí zbytek jablkového koláče,“ pověděla mi. „Doufám, že ti to nevadí. Je medvěd a ti mají rádi sladké. Cítila se pak líp.“

„Nevadí mi to,“ řekla jsem.

„Najdete ho, že jo?“

„Pokusíme se.“

„Pomůžu vám s tím,“ řekla Julie. „Jestli budete něco potřebovat, stačí říct.“

„Určitě.“

Posbírala svou sovu a přikrývku a vstala. „Mám George a Eduarda ráda. Vždycky na mě byli hodní.“ Zaváhala. „Nechci, aby poznala, jaké to je.“

Srdce se mi pokusilo vyskočit z hrudi. Bolelo to. „Já vím.“

Julie jen kývla a zamířila do třetího patra.

Eduarda najdu. Najdu ho, protože je to přítel, protože George si už vytrpěla dost a zasloužila si šanci být šťastná, a protože vím jaké to je, když přijdete o milovaného.

3.

Bylo ráno a zrovna vládly technologie. Stála jsem v naší sluncem zalité kuchyni a nasmažené palačinky skládala do malé věže. Julii začínala škola až v devět, protože cestování v temnotě Atlanty po Změně bylo pro děti příliš nebezpečné, a my si naše pracovní hodiny určovali sami. V naší profesi nám nikdo nezaručil oběd a nebyli jsme na večeři vždycky doma, takže se naším rodinným jídlem stala snídaně. Kožoměnci měli rychlejší metabolismus než normální lidé a dokázali sníst šokující množství jídla. Curran nebyl žádnou výjimkou. Půl kila slaniny se peklo v troubě. Když jsem se ji pokoušela péct na sporáku, výsledkem byla spálená slanina, oblak dýmu a všechno kolem pokryté mastnotou. Kilo párků se vařilo v dalším hrnci a já právě smažila desátou palačinku.

Slunce svítilo skrze okna dovnitř a na dlážděné podlaze kreslilo paprsky dlouhé obdélníky, klouzalo po světlém kameni kuchyňských desek a tančilo na dřevě skříněk, až na tmavém povrchu hrály červené odlesky. Vzduch voněl po smažící se slanině. Otevřela jsem okna, takže kuchyní povíval jemný vánek, příliš studený, ale to mi nevadilo.

Po snídani pojede Julie do školy a my zase do Cechu žoldáků. To bylo nejlepší místo, kde začít pátrat po Eduardovi. Podle George nebyla Eduardova rodina zrovna dostupná. Jeho rodiče žili kdesi v Oklahomě, ale Eduardo s nimi neudržoval kontakt. Neměl žádné sourozence. Byl přátelský ke všem, ale nejbližší člověk a jeho nejlepší kamarád byla George. Trávil s ní všechen svůj čas.

Julie přidusala do kuchyně, prudce dosedla do židle a pohodila blonďatými vlasy, aby jí nepadaly do tváře, přes kterou se jí táhla dlouhá šmouha od bláta. Ještě víc bláta měla na džínách. Když jsem ji před lety našla na ulici, byla vyhladovělá, skoro zanedbaná. Teď jí bylo patnáct. Dobré jídlo a neustálý trénink se vyplácely. Na pažích se jí rýsovaly svaly, ramena se jí rozšířila a v jejím postoji byl znát druh připravené jistoty, kterou jste získali vědomím, že i když může útok přijít kdykoliv, vy ho sebevědomě odrazíte.

„Chci nového koně.“

Zdvihla jsem obočí.

Curran se ze zadní verandy protáhl do kuchyně. Plavovlasý, svalnatý, se širokými rameny, pohyboval se jako dravec i ve své lidské podobě. Nezáleželo na tom, jestli byl v kožešině, odrbaných džínách a obyčejné šedé mikině jako teď, nebo byl úplně nahý. Vždycky jste získali dojem, že se v něm skrývá stlačená, téměř nepotlačitelná síla. Před měsícem na naši společnou první zakázku šel ve své druhé podobě. Klient se před ním zamknul v autě a odmítl vyjít ven. Curran se proměnil zpátky v člověka, ale klient nás stejně vyhodil. Podle všeho byl Curran v lidské formě pořád příliš děsivý. Nejspíš proto, že ať už si na sebe vzal cokoliv, nedokázalo to zmírnit jeho tvář. Když jste se zadívali do jeho jasných, šedých očí, věděli jste, že během okamžiku může přejít v násilí, a že to bude brutální a že si bude počínat účinně. Až na chvíle, kdy se na mě díval jako teď. Přistoupil ke mně a lípnul mi letmou pusu na rty. Hmm.

„To je milé,“ oznámila nám Julie. „Ale stejně toho nového koně chci.“

„Žádost zamítnuta,“ pověděl jí Curran.

Obrátila jsem palačinku. Tohle bude ještě zajímavé.

„Cože? Proč?“

„Protože ‚chci‘ ještě neznamená ,potřebuju‘.“ Curran se opřel o kuchyňský pult. „Viděl jsem tě na pastvině. Nechceš nového koně, ty ho vyžaduješ. Předlož nám svůj požadavek.“

„Nesnáším Bruta,“ řekla Julie.

Zadívala jsem se skrze okno na pastvinu, kde obrovský fríský kůň kroužil kolem plotu. Brutus patříval Hughovi d’Ambray, vojevůdci mého otce. Zabít Hugha patřilo mezi mé životní cíle. Už jsem se o to pokusila dvakrát a pokaždé se smrti vyhnul magií. Ale to nevadí. Do třetice všeho dobrého.

Po našem posledním setkání jsem skončila s Hughovým frísákem a Curran, kterého jinak koně nezajímali, se z nějakého důvodu rozhodl, že si ho nechá, když jsme se rozhodli odejít od Smečky. Hřebec dělal dojem a Julie se rozhodla, že na něm bude jezdit do školy. Řekla jsem jí, že je to špatný nápad, ale naléhala na mě.

„Vynech z toho emoce,“ řekl Curran. „Druhého člověka dokážeš líp přesvědčit, když ho donutíš pochopit důvody, proč po něm něco takového žádáš. Musíš mu ukázat, že na tvém místě by došel ke stejnému názoru. Jakmile s tebou souhlasí, bude pro něj mnohem těžší ti říct ne, protože to pro něj bude, jako by se hádal sám se sebou.“

Jednou Pán šelem, vždycky Pán šelem. Staré zvyky se odnaučují pomalu, a v jeho případě mu asi zůstanou už navždycky.

Julie se zamyslela. „Neposlouchá moje rozkazy a pořád se mě snaží shodit.“

„Nejsi na něj dost těžká,“ pověděla jsem jí. „Hugh váží přes sto kilo, spíš sto třicet v plné zbroji. Jsi příliš lehká. A Hugh ke svým koním taky není zrovna něžný.“

Julie zpražila fríského koně pohledem. „Je hloupý.“

„To je. Tak se dá líp vycvičit do bitvy.“ Přilila jsem na pánev víc palačinkového těsta.

„A zlý. Posledně, když jsem ho vzala do školy, snažil se rozbít stání, aby se popral s jiným koněm.“

„Je to válečný kůň,“ ozval se Curran. „Učili ho, že jakýkoliv jiný kůň je výzva.“

Julie přimhouřila oči. „Pokud se budu pořád zraňovat, způsobí vám to emoční nepohodlí a taky budete muset platit za doktora. Jestli nad ním ztratím kontrolu, může zranit jiného koně a vy budete zodpovědní za škody. A kdyby přišlo k újmě jiné dítě, budete se cítit strašně.“

Curran přikývl. „To všechno jsou oprávněné argumenty. A teď to něčím uzavři.“

„Potřebuju normálního koně,“ pověděla nám Julie. „Takového, na kterém můžu jezdit do školy a nechat ho tam ve stájích, kde nebude nikomu z nás dělat starosti. Koně do města, který bude dobře reagovat na povely, neshodí mě ani mě nezraní.“

S neustálými tanečky magie a technologií byli koně nejspolehlivějším dopravním prostředkem ve městě. Juliina škola stála šest kilometrů odsud, bylo nemyslitelné, aby tam jela na kole. Magie neustále ohlodávala cesty a hodně z nich se rozpadalo. Třetinu cesty by musela kolo nést. A to nezmiňuju množství knih, které s sebou do školy tahala a kvůli nimž se jí těžko udržovala rovnováha. Párkrát jsem zdvihla její batoh a připadalo mi, jako by byl nacpaný kamením. Na druhou stranu, kdyby ji někdo napadl a ona by se jím dokázala včas rozmáchnout, útočník by rozhodně skončil v bezvědomí…

„To je mnohem lepší,“ řekl Curran.

„Po snídani zavolám do Blue Ribbon Stables,“ dodala jsem já.

Curran zdvihl hlavu a vyklonil se, aby se podíval na přední dveře. O okamžik později jsem uslyšela, jak na naši příjezdovou cestu vklouzlo auto.

„Kdo je tam?“

„To za chvíli zjistím,“ Curran plavně vstal a zamířil ke dveřím.

Slyšela jsem, jak se otevřely dokořán. O okamžik později se do kuchyně přihnala drobná indonéská žena s dlouhými tmavými vlasy a silnými brýlemi a padla do naší židle.

„Dali.“ Julie se usmála.

Dali na ni zamávala. Když jsme odstoupili, Pánem šelem se stal Curranův nejlepší kamarád, Jim Shrapshire. Dali se tím pádem stala Paní šelem. Teď měla mou práci se všemi problémy a nepříjemnostmi, které přinášela.

„Choti,“ řekla jsem. „Je to velká čest.“

„Do háje s vámi,“ oznámila nám Dali. „I s tím vaším svinstvem. Končím.“

Zasmála jsem se a sáhla po bramboře. I když patřila Dali mezi tygrodlaky, byla vegetariánka. Jen palačinky jí nebudou stačit. Julie se ke mně připojila, zdvihla další nůž a začala škrábat brambory vedle mě.

Curran vešel dovnitř. „Věděla jsi, že máš v předním nárazníku promáčklinu?“

„Já vím,“ řekla Dali. „Po cestě sem jsem trefila pár odpadkových košů, Byla jsem frustrovaná a potřebovala jsem si to na něčem vybít.“

Sousedé to budou milovat. „Co se stalo?“

„Pohádala jsem se s Jimem.“

„Proč?“ zeptal se Curran.

„Desandra.“

To mi došlo. Ze sedmi klanů Smečky byl klan Vlků ten největší a jejich nová alfa byla… svérázná.

„V Pevnosti není žádné soukromí,“ řekla Dali.

Ale nepovídej.

„Myslela jsem, že zajedu do svého starého domu nebo k mé matce, ale Jim by mě tam zkontroloval. Tak jsem přijela sem.“ Dali se na mě upřeně zadívala. „Měla jsem svůj dům ráda, bydlení v Pevnosti stojí za houby.“

„Já vím,“ pověděla jsem jí.

„Můžu se zdržet na snídani?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

Zrovna jsem vytáhla slaninu z trouby a obrátila bramboráčky, když u domu zastavilo další auto. Curran se zasmál a zamířil ke dveřím.

„To neudělal.“ Dali opravdu zavrčela. Ani jsem nevěděla, že to dokáže.

Do kuchyně vešel Jim. Někteří lidé měli zvláštní nadání. Jedni byli okouzlující. Jiní zase jasně oplývali inteligencí. Doolittle, mág léčitel Smečky, dokázal pacienty uklidnit už jen tím, že je pozdravil. Jimovo zvláštní nadání bylo působit hrozivě. Sto osmdesát pět centimetrů vysoký a stavěný, jako by se měl živit tím, že bude prorážet zdi a uskakovat kulkám nepřátel, vyzařoval kolem sebe příslib toho, že vám nakope zadek. Sálalo to z něj jako horko z rozpáleného asfaltu. Na vyhrožování nikdy nedošlo, ale když vešel do místnosti plné tvrďáků, i větší muži před ním uhýbali, protože když se na ně zadíval, slyšeli praskat vlastní kosti.

Budu muset být při naší ranní konverzaci hodně opatrná. Jakákoliv zmínka o Eduardovi by mohla v Jimově mysli spustit poplach. Zákaz vyšetřování od Pána šelem byl teď tou poslední věcí, kterou jsme potřebovali.

„Sláva Pánovi šelem!“ Zamávala jsem špachtlí, abych svá slova podpořila.

Jim mi věnoval ošklivý pohled a zadíval se na Dali.

„Tys mě sledoval!“ vyskočila tygrodlačka se zuřivým výrazem ze židle.

„Ale kdepak. Jel jsem si s ním,“ Jim ukázal palcem na Currana, „promluvit o jeho penězích. Jen jsme oba náhodou zamířili na to samé místo.“

„Věděl jsi, že jsem tady.“ Přimhouřila oči a zadívala se na něj. „Tvoje gorily mě sledovaly, že?“

„Nejsou to gorily, ale lidi z naší bezpečnostní služby. A ano, sledují tě. Jsme teď v nebezpečné pozici. Zrovna jsme převzali moc nad Smečkou a já se nechci nechat zaskočit.“

„Jsi paranoidní a posedlý kontrolou.“

A to bylo ještě zlehčení situace. Než se Jim stal Pánem šelem, působil jako šéf bezpečnosti Smečky. Já si myslela, že jsem hodně paranoidní, ale výše Jimovy paranoie sahala až kamsi do stratosféry.

„Moje paranoia nás udržuje v bezpečí.“ Jim si protřel obličej. Najednou vypadal unavený. „Dali, právě jsem strávil osm hodin tím, že jsem se hádal s Radou Smečky. Myslíš, že bys řvaní na mě mohla odložit na později?“

„Ne!“ Povzdechla si. „Ano, tak dobře.“

Sáhla jsem do ledničky. Budeme potřebovat víc párků.

Normální lidé během jídla mluvili. Družili se, udržovali mezi sebou společenskou konverzaci, dokonce si i vyprávěli vtipy, a během toho přestávali chvílemi jíst. Kožoměnci jedli s naprostým soustředěním, jako by šlo o velmi důležitou záležitost, která vyžaduje jejich plnou pozornost. Mluvení během jídla, kromě obvyklého „podal bys mi prosím tohle nebo tamto“, se bralo jako nevychovanost.

Zabralo jim plnou půl hodinu, než se konečně odtáhli od svých talířů. Jim si tiše povzdechl. Vypadal ztrhaně. To u něj nebylo obvyklé. Dali se k němu natáhla a tiše ho pohladila po ruce. Vzal její ruku do své a něžně ji stiskl.

„Takže o čem jste se hádali?“ zeptala se Julie.

„Snažíme se prosadit bezpečnostní reformu,“ pověděl nám Jim. „Jeden z předpisů vyžaduje, aby se členové Smečky přebývající v Pevnosti nebo ve svých klanových domech zapsali, než zamíří do města. Měli jsme během posledních pár let problém sehnat všechny, když došlo na stav nouze.“

„To zní rozumně,“ poznamenala jsem. Námořníci to dělali, když vyráželi na pevninu, vojáci při opuštění vojenské základny a nebyl důvod, proč by to členové Smečky nemohli dělat také.

„Je to jeho první zákon jako Pána šelem,“ řekl Curran. „Alfové se budou vzpírat, aby zjistili, jestli se podřídí.“

„Hádali jsme se,“ řekla Dali, „A pak Desandra prohlásila, že pokud Pán šelem chce vědět, kde je dvacet čtyři hodin denně, pak mu s radostí vyhoví.“

Zasmála jsem se. Dali mě zpražila pohledem.

„Přesně to dělá,“ pověděla jsem jí. „Když jí něco není po chuti, začne říkat věci, kvůli kterým se začneš cítit nepohodlně, aby tě vykolejila.“

„Chtěla jsem ji proklít.“ bodla palcem směrem k Jimovi. „Nedovolil mi to.“

Vzhledem k tomu, že Daliny kletby se v polovině případů obrátily proti ní, to nejspíš bylo dobře.

„Alfu Vlků potřebujeme, aby ta reforma mohla projít.“

„Nechtěla jsem ji zabít,“ pověděla mu Dali. „Jen bych jí zalepila pusu, aby už ji nikdy neotevřela.“

„Jak znám Desandru, to by ji zabilo,“ poznamenal Curran.

„Postaral jsem se o to,“ dodal Jim. „Pověděl jsem jí, že jestli potřebuje někoho, kdo by ji neustále dvacet čtyři hodin denně sledoval, Smečka jejímu přání vyhoví a přidělí jí chůvu. A vůbec, co jste dělali poslední dobou vy?“

Přemýšlela jsem nad tím, jestli Mahona popadl záchvat šílenství a zabil svého budoucího zetě. „Lovili ghúly.“

„Proč?“

Pověděla jsem mu o hordě.

Zamračil se. „Třicet.“

„Jo.“

„To je zatraceně hodně. Nechte mě promluvit s mými lidmi. Uvidíme, na co přijdu. Hodláš zajít za Mitchellem?“

„Přemýšlela jsem o tom.“ Lidé, kteří o Mitchellovi věděli, se dali spočítat na prstech jedné ruky, a Jim si tady oznámil jeho jméno, jako by o nic nešlo. Proč mě to nepřekvapovalo?

Curran se na mě krátce zadíval. Budu mu muset o Mitchellovi později povědět.

Jim se naklonil dopředu, s pohledem upřeným na Currana. „Koukni, už sis užil. Je to devět týdnů. Už se můžeš vrátit. Řekneme, že šlo o prodloužené prázdniny. Studijní dovolenou.“

Curran se naklonil dopředu také, upřený pohled Jimovi oplatil. „Skončil jsem.“

Jim upustil vidličku na stůl a sesul se v židli.

„Jestli to tak strašně nenávidíš, tak odstup,“ pověděl mu Curran.

Jim zkřivil frustrovaně tvář. „Nemůžu. Jen by to podělali.“

Curran se zasmál.

„To bylo zlé,“ poznamenala Dali.

„Není to legrační,“ zavrčel Jim.

Ale ne, bylo to ohromně legrační. Naprosto k popukání. Uculila jsem se na Jima. „No, já si pamatuju člověka, co mi donesl loni v září pět centimetrů tlustou složku, pověděl mi, že klan Hbitých a klan Šakalů proti sobě vyhlásily krevní mstu, detaily jsou všechny ve složce, a pak odešel.“

„Jo, jo.“ Curranovi zajiskřily oči zlatem. „Cože to tehdy řekl?“

„Pověděl nám, že to musíme nějak vyřešit, protože on má na práci důležitější věci.“

„Kam tím míříte?“ Jim se zašklebil.

„Karma je svinstvo,“ pověděla jsem mu.

„Klidně vzdychej, jak chceš,“ řekl Curran. „Ale faktem je, že jsi ten post chtěl. Jsi chytřejší než já a dost silný, aby sis moc udržel. Měl jsi se Smečkou své plány a já ne vždy souhlasil. Teď máš šanci zařídit se po svém.“

Magie se přes nás přelila jako rychlá, neviditelná vlna. Všichni se na okamžik zastavili, aby si přivykli.

Jim vytáhl z kabátu jednoduchou béžovou složku a položil ji na stůl.

„Co je v té složce?“ zeptal se Curran.

„Jsi si jistý, že to chceš vědět?“ zeptal se Jim. „Jakmile se do toho pustíme, už nebude cesta zpátky.“

Curran se na něj prostě zadíval.

Jim otevřel složku, vytáhl štos papírů a podal je Curranovi. Curran si přečetl první stránku. „Co to má sakra znamenat?“

„Věc se má takhle,“ řekl Jim. „Vlastníš příliš mnoho krámů. Máš alespoň čtvrtinu ve více jak dvaceti dvou procentech ze společností Smečky. Jen pár z těch podniků je zavedených natolik, aby byly schopné přijít s tolika penězi, aby tě vyplatily. Hodně z nich jsou nové firmy a každý dolar zisku zase putuje přímo do nich. Pokud tě vyplatíme teď hned, jak po nás chceš, Smečka zkrachuje.“

„Kecy,“ ucedil Curran.

Jim rozpřáhl ruce. „Tohle mi řekli naši účetní. Chápu, že teď můžeš mít problém s peněžním tokem, ale to by se nedělo, kdybys zůstal Pánem šelem.“

Curran se zatvářil bezvýrazně, obličej nečitelný jako kamennou zeď. Ajaj.

„Nepokoušej mě.“

„Nepokouším tě, jen ti říkám, jak se věci mají. Smlouva, kterou teď držíš, shrnuje náš návrh. Namísto peněžního vyplacení ti nabízíme výměnou podnik za cenu padesáti procent celého tvého podílu, a pak, až začnou další firmy vydělávat, je můžeš nadále vlastnit a sklízet svou část výdělků, nebo dle uvážení svou část prodat.“

„To by dávalo smysl,“ řekl Curran, „jen kdybych neměl oči a nečetl to a chyběl by mi mozek, abych tu smlouvu pochopil. Sepsal to Rafael, že?“

„Možná se na to podíval,“ odtušil Jim.

Rafael byl alfou klanu Boud. Byl příliš pohledný pro své vlastní dobro a spárovaný s mou nejlepší kamarádkou, Andreou Nashovou, a naprostý dravec, pokud šlo o cokoliv obchodního. Pokud tu smlouvu sepsal on, bude to dobrá dohoda pro Smečku a špatná pro nás.

Nepotřebovali jsme peníze nijak zoufale, ale velký kus naší hotovosti padl na nákup a vybavení domu. Nikdy jsem se Currana nezeptala, kolik peněz má, protože i když je označoval za naše společné peníze, velkou část z nich si vydělal ještě dříve, než mě potkal. Ale měla jsem dojem, že jsme se blížili ke dnu našich rezerv.

Teď když jsme oba měli čas soustředit se na Špičkově ostrou agenturu, začalo se nám dařit a mohla by nás plně živit během jednoho roku. Potíž tkvěla v tom, že jsme stáli proti hodně tvrdé konkurenci. V hierarchii čištění paranormálního nepořádku naše agentura stála až na samém konci a Cech patřil mezi naše největší konkurenty. Museli jsme si účtovat méně než oni, a i když se teď Cech potýkal s vážnými problémy, pořád jsme měli potíže se jim vyrovnat. Nepomáhalo také, že Smečka poskytla peníze na startovní náklady naší agentury a já i Curran jsme se chtěli té půjčky zbavit co nejdřív.

„Co nám nabízíte?“ zeptala jsem se.

„Cech žoldáků,“ oznámil nám Jim.

„Cože?“ Musela jsem se přeslechnout.

„Cech žoldáků,“ zopakoval.

„To je pitomost,“ pověděla jsem mu. „Mám smysl pro obchod asi tolik jako dubové poleno, a i já vím, že je to hloupost.“

Od úmrtí jeho zakladatele Cech žoldáků řídila komise složená z žoldáků-veteránů, administrativních pracovníků a zástupce Smečky. Nefungovalo to. Věděla jsem to, protože jsem zastupovala Smečku. Pro Cech jsem pracovala od svých osmnácti let. U žoldáků se neočekávala dlouhá životnost, ale mě je těžké zabít a pro Cech jsem pracovala víc jak osm let, což ze mě dělalo veterána. Měla jsem mezi nimi slušnou pověst, ale i když se k tomu přidal můj status veterána a měla jsem za sebou moc Smečky, k Cechu se mi podařilo dostat jen asi polovinu času. Dokud jsem tam byla, udržovala jsem mír a něco se dalo i udělat, ale když ne, z toho, co jsem slyšela, se vnitřní spory vyhrotily natolik, že Cech stál těsně před bankrotem. Jim tohle všechno věděl. Kdysi taky býval žoldákem a měl špehy po celém městě.

„Za prvé, žoldáci a administrativa jsou příliš zaměstnaní tím, že si jdou jeden druhému po krku,“ ozvala jsem se. „A za druhé, Smečka nevlastní dost Cechu, aby se nám to vyplatilo.“

„Ale ano,“ řekl Jim. „Žoldáci odprodávali své podíly a já jsem najal žoldáky kožoměnce, aby je skupovali.“

Myslel si, že jsem včerejší. „Prodávali své podíly, protože Cech skočil z útesu a teď se střemhlav řítí kamsi k zemi. Krysy opouštějí potápějící se loď, to snad víš.“

Jim to odmávl úsečným gestem. „To je vedlejší. Kate, Smečka teď ovládá třicet šest procent Cechu. Ten podíl vám převedeme, takže se z vás dvou stanou dva největší držitelé akcií.“

„To je špatný nápad,“ poznamenala jsem.

„Podobnou dohodu nebereme,“ řekl Curran.

„Poslední slovo, jsem Pánem šelem,“ řekl Jim. „A říkám vám, že tohle je naše nabídka.“

„Tvoje nabídka smrdí,“ pověděla jsem mu.

„Naše nabídka je více než fér.“

„Nemůžeš mě donutit, abych s tebou souhlasil,“ řekl Curran. „Zákony Smečky v tomhle mluví naprosto jasně. Jsem alfa, který odstoupil, mám svou autonomii.“

„Ne, to nemůžu. Ale mohu ovlivnit, co ti nabízíme a teď je to zrovna tohle. Jsi můj kamarád, ale Smečka je teď mým zaměstnáním. Takže chceš, abych se teď vrátil ke všem těm lidem, do jejichž firem jsi investoval, a řekl jim, že je ti jejich živobytí úplně lhostejné?“ ozval se Jim. „Jen si to chci ujasnit.“

„Vlastním deset procent Rafaelovy recyklační firmy,“ zavrčel Curran. „Roční příjmy má v milionech.“

Pak mi to došlo. „Proto Rafael tu smlouvu sepsal. Nechce zaplatit.“

„Sepsal tu smlouvu, protože jsem ho o to požádal.“

Curran se na něj zadíval. V jeho postoji se odehrála neznatelná změna. Nic zjevného. Jen mu mírně ztuhla ramena, narovnal záda a v očích mu zahrál tlumený příslib čehosi. V té chvíli najednou všichni věděli, že je debata u konce. Takhle dřív umlčoval Radu Smečky.

„Děkujeme Smečce za její štědrou nabídku,“ oznámil. „Ale odpověď zní ne. Julie se musí dostat do školy a my zase do práce. Díky za návštěvu. Jste u nás kdykoliv vítáni.“

Jim vstal. „Popřemýšlejte nad tím.“

Dali se zadívala na Julii. „Chceš svézt?“

„Jasně!“ Julie seskočila ze židle.

Dali řídila jako šílenec. „Nezabij mi dítě.“

Tygrodlačka si jen odfrkla. „Nezabila jsem ji, když jsem ji učila řídit, nebo ano?“

Curran vstal a odešel do vedlejší místnosti. S Jimem jsme se na sebe krátce zadívali. Sáhl po složce.

Schází mi to, že jsem ji držel v chodu…

„Nech ji tady, prosím,“ řekla jsem.

4.

Cech se nacházel v opuštěném hotelu na okraji Buckheadu. Kdysi futuristicky vypadající věž padla za oběť magickým vlnám stejně jako zbytek obchodní čtvrti. Mrakodrapy se hroutily dvěma způsoby. Buď se pomalu rozpadaly, dokud se nezřítily v oblaku prachu a sutin, nebo se rovnou skácely. Hlavní základna Cechu patřila mezi ty druhé. Věž se rozlomila asi ve výšce sedmi pater, jako by ji někdo usekl. Renovace a opravy ji připravily o další dvě a teď měla budova Cechu pět pater, z nichž jen čtyři byly použitelné. Cena za žití při apokalypse ve zpomaleném rytmu.

Našli jsme si místo na velkém otevřeném parkovišti napravo od budovy a vystoupili z auta. Tam už na nás čekaly dva tucty různých vozů. George říkala, že Eduardo jezdil v obrovském černém Tahoe, připomínajícím tank. Něco takového jen tak nepřehlédnete. George řídila FJ Cruiser. Ani jedno z aut na parkovišti nebylo.

Společně s Curranem jsme procházeli parkovištěm. Curran se krátce, rychle nadechoval, zkoumal pachy ve vzduchu. Abychom mohli Eduardovi jít opravdu po stopě, potřebovali bychom Dereka. Curranův čich byl sice mnohem lepší než můj, ale byl kočkovitá šelma a ty lovily většinou podle zraku. Zatímco Derek, kdysi Robin k mému Batmanovi, byl vlk. Dokázal by vystopovat můru v naprosté tmě jen podle pachu.

Zavolala jsem do Špičkově ostré agentury a nechala na záznamníku zprávu pro Dereka, aby tam zůstal pro případ, že bychom ho potřebovali. Curran ho kdysi zachránil, když se zbytek Derekovy rodiny proměnil v lupy, a mladý vlkodlak mu byl naprosto oddaný.

„Přemýšlela jsem,“ oznámila jsem.

„Měl bych se začít bát?“ zeptal se Curran.

„Myslela jsem si, že se Derek oddělí s námi. Chápu, proč to neudělal Barabáš. Miluje právničinu, ale Derek ve Špičkově ostré agentuře pracoval už od začátku.“

„Není to zrovna téma, které bych s nimi mohl probírat,“ řekl Curran, „Je to osobní rozhodnutí každého zúčastněného. Nesmí být vyvíjen tlak ani z jedné strany. Jim jim nemůže nabídnout něco, aby zůstali, a já zase nemůžu využít jejich emoční oddanosti, abych je nutil odejít.“

Hádám, že to asi dávalo smysl.

Pročesali jsme parkoviště, dle očekávání jsme Tahoe nenašli, a pak jsme zamířili k budově Cechu.

Těžká železná brána zela dokořán. Ve vstupní hale jsme nepotkali živou duši. Zkontrolovala jsem hlavní knihu příchodů, ležící na kovovém stole. Eduardo se zapsal v pondělí, 28. února. Ale prvního března od něj už zápis nebyl.

„Včera se nedostal do Cechu,“ řekla jsem.

Curran nasál vzduch a zašklebil se.

„Copak?“

„Smrdí to tady jako na skládce. Jsou tu náznaky jeho pachu, ale staré. Řekl bych, že tak asi padesát hodin.“

Padesát hodin by souhlasilo s naší časovou osou. Pokud Eduardo zavolal George v sedm třicet v pondělí, nejspíš do Cechu dorazil o hodinu nebo dvě později.

Prošli jsme velkými dřevěnými dveřmi a vstoupili do vnitřního sálu. Hotel byl vybudovaný jako dutá věž s otevřeným atriem ve svém středu. Každé patro bylo osazené balkóny, které se terasovitě zdvihaly a lemovaly vnitřní zdi, dovolovaly přístup k jednotlivým pokojům.

Ve svém minulém životě býval hotel nádherný, celý zbudovaný ze světlého kamene a drahého dřeva a jeho výtahy měly průhledné stěny. Bylo to ještě dřív, než jsem tady nastoupila, ale viděla jsem staré fotky. Ty ukazovaly vestibul jako oázu zeleně, kompletně i s umělým proudem v okrasném jezírku, kde vypasení oranžovo-bílí kapříci koi něžně proplouvali pod lekníny. Moderní bistro zabíralo jeden roh, hned vedle něj na vyvýšené plošině měli stálí zákazníci vyhrazené místo pro happy hour, a luxusní restaurace nabízela steaky a humry. To všechno teď bylo pryč. Bistro, koi i zeleň zmizeli beze stopy. Restaurace se proměnila ve společnou jídelnu, kde nabízeli levné, ale slušné jídlo hladovým žoldákům vracejícím se z dlouhé práce a na vyvýšeném prostranství dřív využívaném při happy hour teď stál pracovní stůl Úředníka a za ním velká tabule s přehledem volných zakázek.

Většinou byla tabule puntičkářsky organizovaná a přehledná. Úředník vypisoval volné zakázky na kartotéční lístky, označil je různými barvami podle důležitosti a pak je úhledně připnul na korkovou tabuli. Ta dnes vypadala strašně. Pokrývaly ji náhodné kusy papíru, trčely do nejrůznějších směrů a některé se překrývaly. Na pár z nich byly dokonce skvrny od kafe. Další vypadal zatraceně podobně jako použitý ubrousek z jídelny, jehož předchozí majitel si musel pořádně nandat mastné šťávy z masa. Co to sakra…?

Porůznu se tady poflakovalo asi dvacet žoldáků, někteří seděli u stolů. Přejela jsem dav pohledem. Moc veteránů tu nebylo. Cech přitahoval různé typy lidí. Někteří tvrdě pracovali, jiní se poflakovali po Cechu a planě tlachali nebo čekali, až jim ta správná zakázka spadne přímo do klína. Většina z momentálních návštěvníků patřila k té druhé partě. Pár vypadalo opilých. Většina z nich nebyla ani moc čistá. Jak jsme procházeli kolem, žena po naší pravé straně zachrchlala a pak plivla na podlahu. Okouzlující.

Tihle lidé zůstávali v Cechu každý den. Někteří tu nejspíš spali. Jeden z nich buď ukradl auto ustarané ženy pátrající po svém příteli, nebo zloděje znal. Mně řeknou, kdo to udělal.

Nakyslý puch rozkládajícího se jídla se vznášel ve vzduchu, podlahu hyzdily blátěné šmouhy a odpadkový koš v rohu přetékal. Schodiště vedoucí do zbývajících třech poschodí pokrývala roztomilá patina špíny.

„Danielsová!“

Otočila jsem se. Opálený tmavovlasý muž kolem čtyřicítky na mě zamával od nedalekého stolu. Lago Vista. Přešla jsem k němu a posadila se. Curran se posadil vedle mě. Lago byl svým způsobem žoldákem po celý život, ale k Cechu se přidal až před třemi lety, kdy se do Atlanty přistěhoval z Lago Visty v Texasu. Líbilo se mu, když mu lidé říkali Lago. Nebylo to jeho skutečné jméno, ale nikdy nemluvil o záležitostech, které za sebou zanechal, tak jsem se neptala. Společně jsme pracovali na několika zakázkách. Možná nebyl tak rychlý jako kdysi, ale měl spoustu zkušeností a dokázal je patřičně využít. Odváděl svou práci a dělal ji dobře. Ani já, ani nikdo jiný kvůli němu nepřišel o život. To z něj dle mého názoru dělalo ucházejícího žoldáka. Pokud jste potřebovali parťáka na kšeft, bylo mnoho horších lidí než Lago, tedy pokud jste se dokázali vypořádat s jeho neustálými návrhy. Lago byl typ stárnoucího sportovce, měl rád známosti na jednu noc a sám sebe považoval za velkého svůdníka.

„Dlouho ses tady neukázala.“ Lago zdvihl konvici na kávu. „Potřebuješ palivo?“

Káva ve skleněném džbánu byla černá jako noc a vypadala dost mazlavě. „To je várka ze včerejší noci?“

Lago pokrčil rameny.

To kafe se nejspíš pražilo tak dvanáct hodin. Ne, díky. „Kde je Úředník?“

„Ty jsi to neslyšela? Odešel… a úklidová četa taky, stejně jako všichni administrativní pracovníci. Vypadáš dobře, Danielsová. Vážně moc dobře.“ Lago mě dlouze přejel pohledem od hlavy až k patě.

„Přestaň se na ni dívat a možná přežiješ déle,“ oznámil Curran příjemným, přátelským hlasem.

Lago se krátce zadíval na Currana a zdvihl obě ruce vzhůru. „Hej, nechtěl jsem urazit. Jen složit poklonu.“

Curran neodpověděl. Lago si poposedl, jak mu najednou bylo nepohodlně, a přesunul svou pozornost zase ke mně. „Co je to za chlápka?“

„Je to můj…“ Snoubenec? Miláček? „Je můj.“

Lago vědoucně přikývl. „Takže ta věc s Pánem šelem nakonec nevyšla? To je v pořádku, slyšel jsem, že to byl pěkný kretén. Takové svinstvo nemáš zapotřebí.“

Na Curranově tváři se nezrcadlila žádná emoce. Lago vystrčil ruku před sebe. „Lago Vista. Říkejte mi Lago.“

„Lennart.“ Curran se natáhl a potřásl Lagovi rukou. Zatajila jsem dech, jestli to žoldákovy prsty přežijí. Nezkřivil se bolestí ani se neozvalo zapraskání kostí. A právě proto byl Curran tak děsivý parchant. Když se přestal ovládat, tak jen proto, že se tak sám rozhodl.

„Co se s adminstvem stalo?“ zeptal se Curran.

„Shromáždění Cechu neschválilo rozpočet. Bez rozpočtu se nevyplácí peníze. Úklidová četa odešla jako první, potom kuchaři. Úředník to vydržel asi měsíc a půl, ale pak to vzdal taky.“

Panenko skákavá. „Kdo bere telefony?“

Lago pokrčil rameny. „Kdo má zrovna chuť? Stejně už tak často nezvoní.“

Výborně.

„Proč rozpočet neprošel?“ zeptal se Curran.

„Protože Bob Carver chtěl vyrabovat svůj penzijní fond.“ Lago polkl hlt kávy a zašklebil se nad její chutí.

Bob Carver tu pracoval asi patnáct let a patřil k tomu vzácnému druhu žoldáka, který dobře spolupracuje s ostatními. Byl součástí čtyřčlenného týmu známého jako Jezdci apokalypsy, kteří brali větší, složitější zakázky. Polovina Shromáždění se skládala z administrativních pracovníků, druhá polovina ze žoldáků, a Bob Carver byl vedoucí personální referent a vedl žoldáky. Než se můj otec rozhodl aktivně se zajímat o moji existenci, působila jsem jako třetí cíp trojúhelníku a zastupovala zájmy Smečky. Nemyslela jsem si, že jsem kdovíjak důležitá, ale muselo to být dost, abych tu vlnu šílenství držela dál, protože během mé nepřítomnosti se Cech urval ze řetězu.

Curran nepřestával pozorovat Laga, naslouchal a vyčkával. Lago zhltl další doušek kávy. „Funguje to takhle: pokud vydržíte v Cechu dvacet let, dostanete vyplacenou penzi. Peníze se na ni odvádí už z první zakázky. Není to moc, asi tak pět procent z celkové částky, ale na konci těch dvaceti let se to nastřádá. Pokud zemřete dřív, než těch dvacet let uplyne, jste v háji. Ať už jste zaplatili cokoliv, zůstane to tam. Vaše rodina dostane pozůstalostní dávku, ale to je všechno. Nevím, na co kruci Bob ty peníze potřeboval, ale chtěl si je vypůjčit ze svého příspěvku.“

„To je nelegální,“ poznamenal Curran. „A hloupé. Pokud se všichni vrhnou na penzijní fond, nezůstane z něj vůbec nic.“

Lago na mě mrknul. „Líbí se mi. Ale ano, máte pravdu. Přesně to říkal Mark taky. Mark je vedoucí provozu. Bob ty peníze asi vážně potřebuje, protože sehnal dohromady pár žoldáků na svou stranu a dali dohromady dost hlasů, aby rozpočet zastavili. Říkal, že neustoupí, dokud mu nedají jeho peníze.“

Úžasné. Prostě úžasné.

Naklonila jsem se blíž. „Lago, znáš Eduarda Ortegu? Velikán, tmavé vlasy, vypadá, že by dokázal prorážet zdi.“

„Párkrát jsem ho zahlédl.“

„Měl s někým nevyřízené účty?“

„Jistě. Pamatuješ si Christiana Heywarda?“

„Toho hromotluka, Afroameričana s buldokem?“

„Ano, přesně toho.“

Ten Christian Heyward, kterého jsem si pamatovala, byl opravdu milý, rodinně založený muž, který měl velmi malou toleranci pro voloviny. Přišel se svým americkým buldokem, splnil přidělené zakázky a pak se zase vrátil domů ke své ženě a dětem. „Měl s Eduardem problém?“

„Ne. Odešel v den, kdy se Eduardo přihlásil, tak mu dali Heywardovu zónu. Je to dobré území. Některé lidi to naštvalo, ale nešlo o nějakou velkou věc. Víte, jak to chodí. Ten chlápek vypadal, že se o sebe dokáže postarat, a nikdo nechtěl přijít k újmě. Stěžovali si na něj za jeho zády, ale to bylo všechno. Nikdo nechtěl skončit se zlámanými kostmi.“

„Jeho přítelkyně tady včera byla,“ řekl Curran. „Hledala ho tady. Někdo jí ukradl auto.“

„To je škoda. Chlape, nemůžu ti pomoct. Včera jsem tady nebyl. Ale jeden z nich mohl.“ Lago se krátce zadíval na shromáždění. „Většina z těchhle hajzlů je tady každý den. Ale hodně štěstí se získáním jejich pozornosti. Jedna polovina je opilá, druhá má kocovinu a té další části je to u prdele.“

„Díky.“ Neměla jsem žádný problém se získáváním pozornosti.

Vstala jsem. Potřebovala jsem udělat něco efektivního a hlasitého, ale ne příliš děsivého, nebo se žoldáci prostě rozprchnou. Zamířila jsem ke stolu nejblíže ke dveřím. Pokud začnou utíkat, budou muset proběhnout kolem nás. Curran šel vedle mě. „Takže jsem kretén?“

„Nemůžu ti pomoct, prostě máš takovou pověst.“

Uculil se. „A ty chceš pomoc?“

„Ne, to zvládnu.“ Jeho pomoc by nejspíš zahrnovala zařvání a žoldáci by se pak rozprchli na všechny strany.

Kdybych začala s Eduardovým zmizením, nedostala bych se nikam. Všichni pravděpodobně včera viděli George ptající se na něj. Nikdo jí nepomohl a nikdo mi s tím nepomůže ani teď. Pohřešovaná osoba byla vážná věc a žoldákům se podobná pozornost nezamlouvala. Uzavřeli se do sebe jako škeble. Nikdo z nich se nepřihlásí jako svědek, ani dobrovolně neposkytne žádné informace. Musela jsem to zahrát na to zmizelé SUV. To byla krádež. Sice vážná krádež, ale stále jen krádež. Všichni by pochopili, když se to budeme snažit vyřešit bez asistence policie.

Vyschlý hranolek mi zakřupal pod podrážkou.

„Nemůžu uvěřit, že se nám Jim pokusil prodat takovou děravou bárku.“ Až ho příště uvidím, řeknu mu naprosto přesně, jak se ohledně toho cítím.

„Jim je teď Pán šelem,“ řekl Curran. „Smečka je na prvním místě. Přátelství až na druhém.“

Metr od stolu jsem vyskočila a dopadla na jeho desku. Nedopadla jsem tiše, ale s hlasitým zaduněním.

Žoldáci se ke mně otočili a zadívali se na mě. Podle jejich výrazů mě pár z nich poznalo.

„Znáte mě,“ řekla jsem. „Víte, co dokážu.“

Dívali se na mě.

„Včera sem přijela jednoruká žena v modrém FJ Cruiseru. Někdo ho vzal. Chci vědět kdo.“

„Danielsová.“ Od jednoho ze stolů vstala žena a zamířila ke mně. Bylo jí čtyřicet, měla vypracovanou, mohutnou postavu a zlé oči. Vypadala povědomě. Její oděv a modřina na tváři naznačovaly, že za sebou měla pernou noc, a hledala někoho, na kom by si mohla vylít zlost. „Něco ti dlužím.“

Znala jsem ji, ale nemohla jsem si vybavit její jméno… Věnovala jsem jí tvrdý pohled, jen tak pro jistotu. Nepřestávala se blížit. Kruci. Vyšla jsem ze cviku. „Vážně?“

„Jo. Vzala jsi mi kšeft.“

Aha. Alice Golanská. Posledně jsem ji viděla skoro před dvěma lety. No, tomu říkám pořádný závan minulosti.

„Takže si to vyjasněme. Jsi naštvaná, protože jsi před dvěma lety byla příliš opilá, abys odvedla nějakou práci, a vytuhla jsi v jídelně Cechu, takže Úředník mě tam poslal místo tebe?“

Pokrčila rameny a zdvihla ruce před sebe. Hleďme, hleďme. Někdo tady má trénink v karate. „Naučím tě, že krást práci se nemá.“

„Uvědomuješ si, že mi ten kšeft přidělili?“ A to jsem ani nezmiňovala, že se to odehrálo před dvěma lety.

„Myslíš si, že jsi nějaká smetánka, lepší než my všichni. Stáhnu tě z toho stolu a zadupu ti ksicht do země.“

Curran se usmál.

Tak fajn. „Promyslela sis to dobře?“ zeptala jsem se.

Podívala se na mě a udeřila pěstí do dlaně druhé ruky. „To si piš.“

Padla jsem na koleno a zasadila jí drtivou ránu do čelisti. Pěst mi sjela dolů jako bourací kladivo, vložila jsem do toho úderu veškerou svou setrvačnost. Takhle někoho omráčit bylo dost obtížné, protože to vyžadovalo sílu, rychlost a moment překvapení, ale když to zabralo, udělali jste hodně velký dojem. Alice vyvrátila oči v sloup, ztuhla a pak padla přímo nazad, jako podťatý strom. Hlava se jí od podlahy trochu odrazila.

Sál najednou ztichl. Ha! Pořád to v sobě mám.

„Ještě někdo se mnou má nějaké nevyřízené účty?“ zeptala jsem se.

Ostatní žoldáci tiše seděli na svých místech.

„Zeptám se znovu.“ Vstala jsem. „Modrý FJ Cruiser. Kdo ho má?“

Žádná odpověď.

„Možná jste ji neslyšeli,“ řekl Curran. „Nebo ji možná nevidíte tak dobře. S tím vám můžu pomoct.“

Stůl pode mnou se pohnul. Koutkem oka jsem spatřila, jak ho Curran drží jednou rukou třicet centimetrů nad zemí. No dobře.

Žoldáci ztuhli.

„Byl to Mac,“ ozval se zleva hispánský velikán ve vybledlé pracovní uniformě. Jmenoval se Charlie a pravidelně plnil kšefty, když jsem ještě pracovala pro Cech. „Mac a ten jeho pitomý vidlácký bratranec… Bubba? Skeeter…?“

„Leroy,“ opravila ho Crystal a pohodila vlasy odbarvenými na blond. „Mají ho Mac a Leroy.“

Ta jména mi nezněla povědomě. Curran tiše položil stůl zpátky na zem.

„Jo, Leroy,“ řekl Charlie. „Viděl jsem, jak do něj dnes ráno nasedají. Mířili za zakázkou do Chamblee na ulici Chamblee Dunwoody Road.“

Byla jsem si docela jistá, že ta zakázka patřila do Heywardovy zóny.

„K tý dámě s kočkama?“ zeptal se menší, drobnější chlapík v červeném svetru. „Co už předtím volala?“

„Jo,“ souhlasil Charlie. „Něco křídlatého se pokusilo sežrat její kočky.“

Přesně tak, pověz mi víc.

„Znovu?“ zeptala se Crystal. „Eduardo tam šel už v neděli. Říkal, že na její kočky zaútočilo obrovské klíště.“

„Tohle nebylo klíště,“ řekl Charlie. „Prý to podle ní lítalo. Klíšťata nemají křídla.“

„No, ať už to bylo cokoliv,“ pokračovala Crystal, „vím, že to zabil v neděli, vrátil se sem a nechal si zaplatit. Pak znovu zavolala v pondělí a on tam zas jel. Tehdy jsem ho viděla naposled.“

Byla to opakovaná zakázka. Klient zavolal do Cechu poprvé v neděli kvůli klíštěti, Eduardo šel a postaral se o něj. A pak zavolala znovu, protože se ten problém objevil zase. Odjel, aby to vyřídil, a zmizel. Pak klient zavolal potřetí. Dnes. To znamenalo, že to stvoření, jež ji obtěžovalo, mělo velkou rodinu nebo tam Eduardo vůbec nedorazil. Ale v neděli zakázku dokončil, což znamenalo, že o ní bude zápis.

„Zmínila se ta paní, jestli se Eduardo v pondělí ukázal?“ zeptala jsem se.

Charlie zavrtěl hlavou. „Byla v práci, takže nevěděla, jestli tam byl. Ale zněla vážně naštvaně, že se o to nikdo nepostaral.“

„Kdy Mac s Leroyem odjeli?“ zeptala jsem se.

„Před půl hodinou,“ odpověděl Charlie.

Zrovna jsme se s nimi minuli.

„Pytlačí na Eduardově území?“ zeptala jsem se.

Crystal rozpřáhla ruce. „Není tady, aby jim to zatrhl, nebo ano?“

„Mají s ním nějaký problém?“ zeptal se Curran.

Charlie pokrčil rameny. „Ti mají problém se všemi. Eduardo dostal dobré území. Snažili se ho odtamtud vytlačit a on jim nakopal zadky.“

„Nedělalo mu to velkou starost,“ ozvala se Crystal.

„Znala jsi ho dobře, že?“ zeptala jsem se.

„Mluvila s ním pokaždé, když sem přišel,“ vysvětlil Charlie.

Crystal po něm střelila nevraživým pohledem.

„Nekoukej na mě tak.“ Ukázal na nás. „Mají problémy s tebou, se mnou žádné. Tak do toho nezatahuj zbytek, když jde jen o tvůj ubohý zadek.“

„Snažila jsem se ho poznat blíž, jestli chápete, jak to myslím.“ Crystal se zatvářila kysele. „Očividně je jeden z těch chlapů, co ‚nemůže, protože má přítelkyni‘. Byla tady včera. Není výjimečná, a navíc je mrzák.“

Ty jedna mizerná, ubohá parodie na člověka. Svrběla mě pěst. Měla jsem hroznou chuť Crystal jednu vrazit.

„Takže jste viděli mladou, jednorukou ženu zoufale hledající svého partnera. Věděli jste, že jí Leroy a Mac ukradli auto, a nic jste neřekli. Nikdo z vás pitomců jí to neřekl, ani jí nenabídl, že ji odveze zpátky domů.“ Skoro jsem vrčela. „Všichni jste měli důležitější věci na práci, jako sedět tady, opíjet se a plivat na podlahu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magie změny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.