Děkujeme Vám za nákup této e-knihy. Jsme rádi, že můžeme touto cestou přinášet dobré zprávy do světa digitálních médií.

Jestliže se Vám podařilo dokument stáhnout z nějakého webu bez placení, tak si jej, prosím, pořiďte ještě jednou, férově, na našich webových stránkách http://www.paulinky.cz/obchod/eknihy. Může se Vám zdát, že je to zbytečné a že chceme na e-knihách vydělávat. I vydání e-knihy nás něco stojí, zejm. autorská práva, překlad a redakční práci. Vaše platby nám tak umožňují vydávání dalších elektronických titulů.

Nakladatelství Paulínky

www.paulinky.cz

Jo Croissant

© Éditions des Béatitudes
Société des Oeuvres Communautaires, 1992

© Nakladatelství PAULÍNKY
Petrská 9, 110 00 PRAHA 1
Tel.: 222 311 206
E-mail: paulinky@paulinky.cz
www.paulinky.cz

ISBN 80-86025-93-4 (Tištěná kniha, 1. vyd.)
ISBN 978-80-7450-216-3 (PDF)
ISBN 978-80-7450-217-0 (ePUB)
ISBN 978-80-7450-218-7 (Mobi)

Efrémovi,
jemuž vděčím za to,
že jsem pochopila celou krásu povolání ženy

Mým sestrám v Komunitě,
ať už žijí v celibátu nebo jsou vdané,

mým přátelům,

tato kniha je plodem všeho,
s čím se mi svěřili,
v utrpení i radosti,

všem ženám, které hledají smysl svého života
Zvláště chci poděkovat Agnès
za její cennou pomoc
na konečné podobě této knihy.

Úvod

Tato kniha se zrodila z jednoho zjištění, které nejprve bylo jistotou a poté se stalo otázkou: ženy trpí. Proč?

Měla jsem to štěstí, že jsem potkala mnohé, nikoli jen povrchně, kdy jeden druhému nabízí takový obraz, jaký chce nabídnout on, nýbrž při hlubokých příležitostech, v pravdě, kdy člověk nemá strach projevit se takový, jaký je, jako zranitelný.

Když jsem nahlédla za to, co se jen zdá, že je, často jsem je nalézala ztracené a jakoby opuštěné, snažící se odvážně čelit situacím, které jim přerůstají přes hlavu a neví, jak se vůči nim zachovat, jak s nimi žít. Zkrátka zasáhlo mě jejich utrpení i utrpení, které kolem sebe probouzeli, byla jsem zasažena jejich ztrátou identity i tím, že již neuměli najít vztah k lidem a už ani nevěděli, jaké je jejich poslání.

V tomto dezorientovaném světě jsem při hledání „smyslu“ cítila, že je nutné se vrátit k pramenům, otevřít Písmo a snažit se pochopit, co nám o smyslu života, utrpení a smrti říká Boží slovo. Měla jsem možnost vnímat celou velikost povolání ženy a také pocítit, jak je pro lidstvo naléhavé, aby znovuobjevilo identitu ženy a její místo v Božím plánu, protože pak bude moci také muž objevit svoji identitu a budou moci společně pracovat na příchodu Jeho království.

HLEDÁNÍ JEJÍ IDENTITY

I. Klíčové období

Nyní jistě prožíváme klíčové období. V posledních desetiletích jsme byli svědky opravdové proměny společnosti, v níž se významně změnila také role ženy. Tento vývoj jí otevřel dosud nepřístupný prostor a v mnoha oblastech se mohla plně uplatnit teprve nyní. Přesto však, jak se zdá, toto osvobození na úrovni „jednání“ nevyřešilo její hluboké problémy, takže i když se navenek jeví veselejší a stává se paní svého života, často jde jen o dobře maskované existenciální potíže.

Poté, co si žena předsevzala, že se musí vymanit z ovládání mužem, přejala mužská schémata na úkor své vlastní ženskosti a tím se vzdálila své základní povaze. Ocitá se najednou ještě osamocenější a zranitelnější ve spletitých situacích, které často její úzkosti jen násobí.

Je jisté, že současný svět je jakoby úplně vyvedený z míry, vždyť žena již neví, kým je, a proto si dnes více než kdy jindy klademe otázku, jaké je vlastně její poslání.

Jak máme tedy pochopit ono překvapivé prohlášení s prorockými rysy, které najdeme mezi texty dokumentů II. vatikánského koncilu?

…Přijde hodina, ano již je tu, kdy se zcela naplní povolání ženy, hodina, kdy žena získá v obci vliv a moc, jež dosud nikdy neměla. A proto nyní, když lidstvo doznává tuto hlubokou změnu, mohou ženy naplněné duchem Evangelia učinit mnohé ku pomoci lidstvu, aby neodpadlo od víry.1

V době, kdy byly tyto řádky napsány, vstupovala žena do období znepokojující krize a zatím nelze říci, že by z něj již vyšla. Nebyla spokojená s tím, jak jí bylo dovoleno žít, a cítila velikost svého poslání, hledala sebe samu na všech stranách, pokoušela se za každou cenu a všemi prostředky osvobodit a zaměňovala přitom pravdu s upřímností. Byla upřímná, a proto věřila, že žije podle pravdy, a často sešla s cesty jen proto, že chtěla stůj co stůj získat vládu nad sama sebou.

Jednou ze zlomyslných lstí zde nastražených je snaha rozdělit jednotnou vládu, oddělit od sebe ty, které Bůh spojil, aby bylo možné nezávisle manipulovat jedněmi i druhými a ochromit tak Boží záměr. Naše společnost trpí nemocí oddělování a vydělování všeho druhu, ale především zaváděním rozdílů mezi muži a ženami.

Chápeme-li osvobození jako vyloučení všeho, co nám brání ovládnout sebe sama a uskutečňovat svoje touhy, pochopíme, že žena se vyhranila vůči všem, kteří mohli ohrozit její svobodu. Ale až přijdou zkoušky, nechávají jí pocítit její osamělost a opuštěnost. Naneštěstí je to opět ona, kdo platí za svou vlastní svobodu a sklízí její ovoce, když se nachází v situacích pronikavé úzkosti, jež musí unést úplně sama, protože se osvobodila nejen od ovládání jinými, ale také od jejich ochrany.

Je to neštěstí pro ženu, pro muže i pro dítě, je to reakce na porušení rovnováhy, které představuje hrozbu pro svět.

Stali jsme se čarodějovými učedníky, kteří mají v rukou všemocné prostředky, jež dosud nedokázali ovládnout, neboť neznáme jejich tajemství. Věda sice umožnila neslýchaný rozvoj civilizace, tím jsme se však ocitli v situaci, kdy disponujeme mocí, jaké nikdy předtím nebylo možné dosáhnout. Ale zároveň jsme zaostali v duchovním vývoji a tento rozdíl je s přibývajícím časem stále znatelnější, protože jeho výsledkem jsou bytosti čím dál méně přizpůsobitelné novému životu, čím dál křehčí a zranitelnější.

Při léčení tohoto neduhu, jímž trpí naše společnost, hraje žena hlavní roli, vznešenou roli jako při jakémsi novém porodu. Až totiž znovu najde své místo, vše se uspořádá ku prospěchu všech. Nastal čas, aby nad sebou znovu získala vládu, aby zvážila svou odpovědnost, uvědomila si, co je v sázce při jejím poslání a vydala ze sebe to nejlepší. To vyžaduje, aby přestala chtít být jako muž a uznala svou svébytnost ne jako přítěž, nýbrž jako bohatství a jako dar od Boha.

V tomto období hluboké proměny našeho lidství má žena rozhodující roli, a to ne aby muže ponížila, ale naopak aby jej povznesla a učinila z něj nového člověka k pozvednutí celého lidstva.

Nic není tak tajného, že by to nebylo odhaleno (Mt 10,26), a jestliže se nyní světlo všech reflektorů světa obrací ke všem jeho hanebnosti, přijde den, kdy Bůh odkryje krásu duší. Tajemství ženy se pak objeví v celé své nádheře, v niterném spojení s tajemstvím našeho Vykoupení jako paprsek, který má zahalit světlem tvář muže.

Berďajev kdysi řekl, že v čase, který přijde, nebude mít rostoucí důležitost ženy nic společného se směrem emancipace, která jde po mužských cestách; tento směr je proti jakékoli hierarchii a všechno nivelizuje …Na důležitosti nezíská emancipovaná žena, nýbrž věčný princip ženství.

1 Poselství Koncilu ženám, 8. prosinec 1965.

II. Feminismus

Přesto lze konstatovat, že vlna feminismu byla vlnou duchovní. Jho vnucené ženám úzkoprsým duchem měšťácké rodiny se pro ně stalo nesnesitelným, cítily, že mohou žít jinak, že mohou rozšířit své pole působnosti, rozvinout svoji schopnost lásky, která se ve svírajícím prostředí soukromého života rodiny, zbavené náboženských kořenů, nemohla svobodně projevit.

Tato touha vystoupit z průměrnosti a znovuobjevit pravý smysl existence nenacházela své naplnění v morálce a náboženství, alespoň ne v té jejich podobě, která se vyučovala a byla v oné době všemi vnímána jako běžná, a tak se ztratila na bezvýchodné cestě.

Simone de Beauvoir neustále tvrdila, že pohlavní rozlišování je až druhotné, neboť ženou se nerodíme, nýbrž stáváme. Měla značný vliv, který usměrňoval energii těch žen, které se chtěly vyrovnat mužům.

Často se spojuje pohlavní osvobození a osvobození ženy. Antikoncepční prostředky jí pomohly kontrolovat její plodnost, a žena tak odstranila nutnost těhotenství, které pro ni není z nějakého důvodu výhodné, vyrovnala se tak muži a mohla s ním začít soutěžit ve všech oblastech.

Důsledkem toho bylo znehodnocení hodnot vlastních ženě jak v rovině biologické, tak v rovině duchovní. Když se vyprázdnil smysl jejího zvláštního poslání, znehodnotila se také myšlenka mateřství i panenství a nakonec se znehodnotila i úloha ženy jako takové.

Stejně tak dnes vidíme vzkvétat teorie, jež slaví ohromující úspěch se zásadním antropologickým argumentem, že muž a žena jsou takoví, jací jsou, jen proto, že tím odpovídají na společenské požadavky, které je do této podoby utvářely.

Modality života v naší době jsou naprosto odlišné od minulých, což je dáno tím, že mechanizace, jež zachází až do krajnosti, a vynikající technický pokrok vyžadují čím dál méně fyzickou sílu a naopak čím dál více přesnost, což umožňuje ženě úspěch stejně dobře jako muži a v některých oblastech dokonce ještě lépe, a proto někteří mají za to, že jsme dospěli k takovému druhu lidské bytosti, u něhož rozlišování pohlaví ztrácí stále více na významu, až nakonec dosáhneme úrovně bezpohlavní bytosti.

Taková úvaha by v nás vzbudila úsměv, kdyby se nejednalo o stále hmatatelnější skutečnost: muž a žena již nevědí, kým jsou, a neodvažují se potvrdit sami sebe každý ve své totožnosti. Děti již nevědí, s kým se identifikovat. Ztratily své opěrné body. Jsme svědky nástupu androgynní společnosti.

Návrat zpět k obrazu, tak trochu vyšlému z módy: žena střežící rodinný krb, zcela závislá na muži, žena, jejímž jediným společníkem jsou hrnce na plotně, takový obraz není na pořadu dne, stejně tak jako pomsta muži za staletí poroby a touha jej ovládnout.

Naštěstí jsme již překonali období prvotního nadšení pro feminismus, jenž ve svých tvrzeních zašel hodně daleko, musíme však uznat, že jsme jím hluboce poznamenáni co do způsobu chování i myšlení. Je třeba upřímně hledat autentický smysl povolání ženy a oprostit se od všech starých stereotypů, jež jsou nám při tomto hledání na překážku.

III. Podivuhodný Boží záměr

Abychom znovu nalezli podivuhodný záměr, který má Bůh se ženou a skrze ni s celým lidstvem, je nezbytné rozjímat nad zprávami o Stvoření a pokusit se vstoupit do Božího myšlení, neboť vše bylo dáno již na počátku.

Obvykle se Písmo svaté cituje, je-li třeba najít nejzápornější verše, které se týkají ženy, aby tak bylo možné obvinit judaismus a církev, že má odpovědnost za její zotročení, zatímco církev byla právě naopak vždy místem, kde žena mohla nejlépe nalézt své místo a svou důstojnost v dobách, kdy všechno hrozilo, že ji rozdrtí. Mnoho lidí rádo žertem cituje ta nejzávažnější místa z Bible. Ale Písmo bylo sestaveno proto, abychom ho zkoumali do hloubky: pro jeden verš lze nalézt více interpretací, od smyslu doslovného až po smysl mystický. Chtěli bychom najít jasné a přesné odpovědi, které uspokojí náš karteziánský intelekt a naopak každá otázka nechává vyvstat nekonečnému množství dalších otázek, které našemu duchu dovolují vstoupit za práh tajemství.

V knize žalmů je napsáno: Bůh promluvil jednou, dvojí věc jsem slyšel (Žl 62,12). Jinými slovy: zastavíme-li se u pouhého doslovného smyslu, proklouzne nám mezi prsty sdělení, které nám Bůh chtěl předat.

Jako muže a ženu je stvořil.

V první zprávě o Stvoření čteme: Bůh stvořil člověka, aby byl jeho obrazem, stvořil ho, aby byl obrazem Božím, jako muže a ženu je stvořil. (Gn 1,27)

Člověk je stvořen současně jako muž a žena, jako maskulinní a femininní, a nic nenasvědčuje tomu, že by jeden měl i jen sebeméně ovládat toho druhého. Jsou stvořeni jako rovní si ve své důstojnosti a zároveň odlišní proto, aby se mohli sjednotit, vždyť jen dohromady tvoří základní jednotu lidského rodu. Jestliže z jedné bytosti Bůh učinil dvě, pak jen proto, aby se obě staly „jedním“ a dosáhly tak nejvyšší plnosti.

Ostatně jeden z midrášů1 nám říká, že Bůh jediný je opravdu mužský a že každá lidská duše je opravdu ženská, protože je povolána k zasnoubení s Bohem, což potvrzuje Jan Pavel II.: Důstojnost každé lidské bytosti a povolání, které jí odpovídá, nachází svou konečnou míru ve sjednocení s Bohem.

Čtěme dále v knize Genesis (2,18-25):

I řekl Hospodin Bůh: „Není dobré, aby člověk byl sám. Učiním mu pomoc jemu rovnou“. Když vytvořil Hospodin Bůh ze země všechnu polní zvěř a všechno nebeské ptactvo, přivedl je k člověku, aby viděl, jak je nazve. Každý živý tvor se měl jmenovat podle toho, jak jej nazve. Člověk tedy pojmenoval všechna zvířata a nebeské ptactvo i všechnu polní zvěř. Ale pro člověka se nenašla pomoc jemu rovná. I uvedl Hospodin Bůh na člověka mrákotu, až usnul. Vzal jedno z jeho žeber a uzavřel to místo masem. A Hospodin Bůh utvořil z žebra, které vzal z člověka, ženu a přivedl ji k němu. Člověk zvolal: „Toto je kost z mých kostí a tělo z mého těla! Ať muženou2 se nazývá, vždyť z muže vzata jest.“ Proto opustí muž svého otce i matku a přilne ke své ženě a stanou se jedním tělem. Oba dva byli nazí, člověk i jeho žena, ale nestyděli se.

Když Bůh stvořil člověka, muže a ženu v jednom jediném těle, viděl, že není dobré, aby člověk byl sám. Potřeboval někoho, komu by mohl hledět tváří v tvář, potřeboval pomoc jemu rovnou.

Je krásné vidět vztah Boha k člověku, jaký byl na počátku. Je to vztah osoby k osobě. Bůh navrhuje a člověk je zcela svobodný, aby řekl: ne, to mi nevyhovuje. Dává jméno všemu živému a Bůh mu svěřuje jeho úkol uprostřed stvoření, aby nad ním vládl. Byl přitom, když Bůh stvořil svět, a podílel se s Ním na jeho stvoření.

Ale když Bůh chtěl stvořit ženu, způsobil, že Adam upadl do tajemného spánku. Pak už jednal bez jeho vědomí a nakonec ho postavil tváří v tvář oné bytosti, která přišla k životu, zatímco on spal. Nebude ji ovládat tak jako vládne nad zvířaty, neboť bude mít vždy co dělat s tajemstvím. Proto také z hloubi Adamova srdce vytryskl výkřik údivu. Poznal ženu a poznal v ní také sebe, toto setkání je jakousi plností. Žena vzbudila mužův údiv, protože hraje roli toho, kdo muži odhaluje jeho vlastní totožnost: poznává svou totožnost tváří v tvář té, která mu je podobná a zároveň se od něj liší.

Je psáno, že Eva byla vzata z Adamova žebra a toto žebro je také jeho bokem, jeho polovičkou, což znamená, že spolu navždy sdílí jeden druhého, že jsou povoláni existovat jeden po boku druhého, ale také jeden pro druhého.

Doslovný překlad zní pomoc proti němu, což může znamenat dvě věci: pomoc jemu vstřícnou, ve společenství, jež zakládá jejich plodnou jednotu, anebo protivící se mu a v tom případě jej může i zničit.

V jiném z midrášů se praví:

Jestliže si to muž zaslouží, půjde mu žena naproti, to znamená s ním. Ale když si to nezaslouží, bude proti němu, to znamená, že se bude moci stát jeho nepřítelkyní. A tak od počátku přijímá žena své poslání vůči muži, aby spolupracovali na díle Božím, a také svou totožnost vzhledem k muži. Může se však stát buď jeho spojenkyní anebo jeho nepřítelkyní, a podle toho, jak použije svou svobodu, může přinést buď světlo nebo temnotu, jeho dílo pozvednout nebo ponížit, učinit plodným anebo neplodným.

Íš a iššá

Ve všech jazycích je kořen slov muž a žena různý, jako by nebyli stejné podstaty. Jen hebrejština užívá dvou slov odvozených ze stejného kořene, čímž zdůrazňuje skutečnost, že se doplňují.

Muž se řekne íš: alef-jod-šin

a žena iššá: alef-šin-hé.

Když se muž a žena sjednotí v lásce, dávají dohromady jodhé, dvě písmena, jež tvoří jméno Boží: Jah.

Kde je opravdová láska, tam přebývá Bůh.

Ve slově muž je písmeno jod, které symbolizuje, jak na něm spočívá ruka Boží, a volá jej k tomu, aby se upamatoval, že touto rukou byl ze země (adama) uhněten. Muž nebude schopen učinit nic dobrého, pokud nezůstane pod touto ochranou. Musí zůstávat pokorný.

Pokud jde o ženu, jejím rozlišujícím znakem je hé, písmeno duchovního vanutí, které v posvátném tetragamu (jenž se v hebrejštině skládá ze čtyř písmen jod hé vav hé a v češtině se přepisuje jako Jahve) najdeme dvakrát, což ji předurčuje spíše k bezprostřednímu duchovnímu porozumění. Ve svém vztahu k muži má za úkol usnadnit mu, aby hlouběji vstoupil do Boží přítomnosti, probudit v něm zájem jej poznávat, sloužit mu a milovat jej.

Přitom však když se ona náklonnost k duchovnu, jemná vnímavost k vnitřnímu světu neubírá správným směrem, může ze ženy učinit nástroj libovůle v rukou „nepřítele“.

Oba, muž i žena, mají společná písmena alef-šin, jež znamenají eš, oheň.

Pokud tedy muž a žena ztratí svou totožnost a zapomenou jak na pokoru, tak na modlitbu, zbývá jen eš, oheň zkázy. Pokud ze svého středu vyloučí přítomnost Boží, mohou se navzájem jen zničit. Neboť každý vztah musí být trojiční, pokud nemá být podřízen rozmarům ovládání jednoho druhým. V současnosti prochází vztah muže a ženy hlubokou krizí. Jednota je možná jen tehdy, když je jejím základem Bůh. Když tomu tak není, zbývá jen oheň vášně a jejích poryvů, které ničí oba dva.

Je úplně zřejmé, že když připomínáme citáty z knihy Genesis, nechceme tím říci, že se opíráme o historické skutečnosti, nýbrž děláme to proto, že obsah této inspirované knihy je pravdivý a že obrazy a líčení, které se z nich odvíjí, jsou základem a organizujícím prvkem našeho myšlení. Číst Bibli znamená nacházet své kořeny, ale také nacházet uzdravení, objevit řád. Etymologie původního textu nám dovoluje sestoupit k našim nejhlubším kořenům.

V textu, který jsme citovali, se píše, že je učinil jako muže a ženu, zarar ve nekeva.

Muž, zarar, znamená vzpomenout si a zpřítomnit to, nač vzpomínáme, jak v genetické paměti, tak také v liturgii.

Jinak řečeno člověk, muž, oslavuje stvořitelské dílo Boží tak, že plodí a oslavuje Boha v kultu.

Jeho tělo a jeho duch jsou stvořeny k tomu, aby bojoval a dobýval zemi a v souladu se svým prvotním povoláním se stal jejím pánem a vládcem.

První funkcí muže je splnit úlohu kněze, zpřítomňovat to, co přichází odjinud, od Boha. Právě on nese odpovědnost za to, že Bůh přebývá v jeho domě, že vykonává rodinný kult a zároveň se stará o chod rodinného života po hmotné stránce a o vztahy s vnějším světem.

V judaismu je to právě on, kdo je pověřen dodržováním šesti set třiceti přikázání, která jej mají bez přestání přivádět k Bohu plněním zákona a jeho nejkonkrétnějších předpisů.

Žena, nekeva, znamená dutinu, lůno, vytvoření vnitřního prostoru.

Její tělo je poddajnost a jemnost sama. Je uzpůsobeno k tomu, aby přijímalo, utěšovalo a dávalo život.

Žena bude tím, kdo přijímá Boží lásku, Boží slovo, protože je povolána, aby po vzoru Panny Marie o něm spíše přemýšlela ve svém srdci, než aby je hlásala. Je od přirozenosti duchovnější a religióznější a díky tomu nemusí dodržovat všech šest set třicet přikázání. Právě ona je duší domu, je odpovědná za vztahy uvnitř rodiny a má starost o všechny její členy. Odpovídá za ty, již se zrodili v jejím lůně.

Muž a žena byli stvořeni ke komunikaci a společenství v lásce po vzoru Trojice. Jejich hluboké odlišnosti vytvářejí hlubokou přitažlivost s cílem dosáhnout vzájemného, harmonického doplňování.

Jednoho je možné charakterizovat mocí a odvahou jednat, druhého přítomností a bytím. Moc muže se může uskutečnit jen v ženě, nejprve morfologicky, ale také ve všech ostatních oblastech.

Žena je přitahována k muži, ale muž se rodí z ženy.

Jednoho dne sv. Efrém, poustevník a jáhen ze 4. století, první z těch, kteří opěvovali Marii jako ženu, žádal Boha o milost, aby byl poučen první osobou, která mu přijde do cesty, až vstoupí do města. Byla to prostitutka a neříkala nic, jen se na něj upřeně dívala. Tento pohled asketu znepokojil a zeptal se jí, proč na něj tak hledí. Odpověď byla vpravdě evangelní a měla v sobě sílu i krásu: Muži, ty se dívej na zem, neboť z prachu země jsi byl vzat. Pokud jde o mě, mohu se dívat na tebe, vždyť jsem byla vzata z tebe.

Žena má sice předtuchu krásy svého povolání zamýšleného Bohem, ale častěji musí čelit potížím, které plynou z toho, že nikdy přesně neví, jaký postoj má jako žena zaujmout. Navíc se do ní promítají všechny možné obrazy a očekávání. Stručně řečeno cesta jejího osvobození tedy prochází třemi údobími jakožto dcery, manželky a matky. Dokonalá žena je plně dcerou, ženou i matkou.

Avšak žena nemůže být matkou, aniž by byla manželkou. Pravé mateřství je takové, které dává život, a ne takové, které chce děti jen pro sebe a je ochotné obejít se i bez otce, kdyby to bylo možné, pravé mateřství se uskutečňuje ve sňatku, v nabídnutí sebe sama druhému v lásce. Stejně tak nemůže být manželkou, není-li plně dcerou a nenechala-li se plně utvářet Otcovou láskou, aby se stala celistvou bytostí, schopnou odevzdat se v lásce.

1 Midráš – od hebr. daraš hledat, hledat Boha, hledat Boží odpověď; označení pro metodu exegetického výkladu – pozn. redakce.

2 Jde o pokus česky vystihnout hebrejský názvuk mezi muž a žena čili íš a iššá, kterým se naznačuje jejich sounáležitost.

DCERA BOŽÍ

I. Od otcovství lidského k otcovství Božímu

Otec a dcera

Žena je nejprve dcerou, a to dcerou Otcovou a dcerou svého otce. Největší význam pro ni má to, že si uvědomuje svoji totožnost a napojí se na ženský princip, smíří se se sebou jakožto ženou a zejména jako dcerou. Její citový a duchovní vývoj je ve skutečnosti velice poznamenán vztahem k otci, který ztělesňuje její první setkání s mužem, jež je pro budoucnost určující. Otec poskytuje řád a činí dospělým, zatímco matka má vždy sklon vidět své děti jako mláďata a ochraňovat je. Z dobrého vztahu k otci se rodí sebedůvěra a harmonické včlenění do společnosti.

Na úrovni psychologie platí totéž co na úrovni spirituality. Ať už žena žije zasvěcený život nebo je vdaná, vždy zaujímá pozici ve vztahu k muži a musí s ním udržovat vyvážený vztah, jenž není vztahem malé dcerky k otci, ani matróny, před kterou se třese manžel i děti.

Natáliino svědectví dobře osvětluje důsledky špatně uplatňovaného otcovství:

Opustila jsem své rodiče, jakmile jsem to podle zákona směla udělat, tedy v osmnácti. Můj otec byl voják a vychovával mě velmi přísně, takže úplně pohřbil mou osobnost. Můj bratr a má sestra odešli už přede mnou a ze stejných důvodů. Nikdy nešlo o naše vlastní touhy, naši chuť něco dělat. Ne, můj otec měl o každém z nás zcela přesnou představu, kterou by nikdy nezměnil, a naše dospívání bylo jedním velkým bojem, v němž nikdo nic nezískal, v němž všichni trpěli a v němž byly všechny tři děti odsouzeny k nezdaru po všech stránkách.

Můj otec měl zastaralé názory, ale nikdy nám nedal prostředky k tomu, abychom něco vybudovali a měli tolik sebedůvěry, kolik je nutné pro uskutečnění čehokoli, a chuti dovést věci do konce. Kromě toho nám poskytoval otřesný příklad partnerského života, jejž jsme si s sebou jako model nesli dál: šlo o jeho soužití se svou ženou.

Proto jsem v 18 letech odešla. Tolik jsem toužila po svobodě! Chtěla jsem se vdát, a tak jako všechny děti i já jsem vyhledala souhlas svého otce a nakonec jsem se vdala. Moje manželství vzalo rychlý a špatný konec: dědictví po rodičích a nedostatek základních hodnot moji lásku k manželovi brzy zlomily či spíše už jsem neměla prostředky, jak jej milovat. Pokusila jsem se o nový život s jinou osobou. Trvalo to dva roky a odplatilo se mi to bolestným rozchodem. Během následujících deseti let jsem vyzkoušela: nového muže, novou práci, nový dům, nový účes, nové zájmy, nové přátele, a také manželství, pořízení bytu a dítěte… Každý můj krok skončil neúspěchem.

Dnes žiji sama se svou dcerkou a nezoufám si, právě naopak. Přijala jsem svoji vinu za ztroskotání všech svých vztahů. Ale jakou vinu?

Obraz mých rodičů ve mně zanechal dojem, že úctu si nakonec zaslouží jen muži. Moje matka byla koneckonců jen „hospodyní“, která se stará o dům a „vychovává“ svoje děti výměnou za finanční zabezpečení, které jí nabízel můj otec. Nikdy jsem nechtěla takhle skončit, to rozhodně ne! A tak jsem si za příklad brala svého otce: stala jsem se mužem a chtěla jsem jím být. Pracovala jsem a vydělávala peníze, začal jsem podnikat, vybírala si své milence a nikdy nechtěla přijmout roli ženy tak, jak jsem si ji představovala. Nikdy jsem se nestarala o dům, kdyžtak jen napůl se svým partnerem. Vždy jsem nenáviděla službu v tom nejméně vznešeném smyslu slova. A zejména jsem nechtěla, aby mě jakýmkoli způsobem vlastnil jakýkoli muž.

Vždy jsem zlomila jejich mužnost. Nenechala jsem jim prostor, aby se v ní utvrdili, aby ji rozvíjeli. I ve svých sexuálních vztazích jsem se chovala (nebo si představovala, že se chovám) jako muž. Koho jsem s takovým přístupem mohla milovat? Stavěla jsem před ně jejich problémy a lidsky je využívala, vysávala jsem jejich slabosti, chyby a pokusy. Promítala jsem do nich své archetypy, kterým samozřejmě neodpovídali, a nakonec jsem jim to vyčítala. Když z tohoto typického obrázku vyčnívali, necítila jsem se v bezpečí a i to jsem jim vyčítala.

Jistěže se tento nedostatek projevil i na mé profesionální dráze. I když jsem měla dost energie a karteziánského ducha, organizační schopnosti a dar samostatné práce, s železnou pravidelností jsem narážela na ředitele podniků, kteří mě potřebovali v roli ženy, a pokud jsem byla schopná to rozeznat, často jsem dávala výpověď. Abych jinde začala nanovo.

Naposledy, když jsem se rozhodla, že se rozejdu, už jsem se nad sebou opravdu musela zamyslet. Modlila jsem se, abych se vysvobodila ze svého otroctví, z dědictví svých rodičů, z onoho neplodného postoje, který byl zdrojem všeho utrpení. První odpověď mi dala při rozhovoru jedna přítelkyně, která pochopila, jakou nemocí trpím, a která na mě vrhla nové světlo, zejména pokud jde o mou totožnost.

Jsem žena a dnes jsem šťastná, že jsem to dokázala přijmout a hrát svou roli, zvláště po boku mužů.

Žena stále osciluje mezi závislostí a nezávislostí, dvěma postoji, z nichž ani jeden ani druhý není plodem pravé svobody. Svobodný muž nemůže žít bez svobodné ženy. (Fellini)

Jen ten, kdo se osvobodil od pohledu ostatních a staví se odhodlaně před Boží tvář, je opravdu svobodný; a právě tak žena se může osvobodit a vstoupit do plodného vztahu s mužem, jen pokud zaujme jistý odstup od jeho pohledu a postaví se před zrak Otce.

A milující pohled Otce, na nás upřený, ať jsme muž či žena, nás usmiřuje se sebou samými a obnovuje v nás Jeho „obraz“.

Na našem vztahu s Bohem Otcem se zakládá naše pravá osobnost.

Naše generace se však natolik vzbouřila proti patriarchální společnosti a autoritářství otců, že dosáhla toho, co Freud nazývá „vraždou Otce“, která je zároveň vraždou Boha. Odmítnutím paternalismu se tato generace odřízla od otcovství, které má moc ji učinit dospělou, a zůstává tak navždy adolescentní.

Dnes je proto naléhavé, abychom našli Otcovo srdce a znovuobjevili v sobě srdce dítěte.

Prvotní hřích

Hleďte, jak velikou lásku nám Otec projevil, že se nejen smíme nazývat Božími dětmi, ale že jimi také jsme! (1 Jan 3,1)

Ale jak mohou v sobě znovuobjevit srdce dítěte ti, kterým dětství ukradli? Všechny ty děti, které mučili a jejichž nevinnost ukřižovali, ti, kteří nikdy neviděli milující pohled otce nebo matky, aby se jim svěřili se svým životem, všichni ti, kteří byli ochuzeni o lásku?

Bůh není vinný vším tím zlem, z kterého jej lidé obvinili, zranění, která se přenášejí z generace na generaci. Ba co víc, jen On může zastavit onen pekelný koloběh, v němž člověk zraňuje, protože byl zraněn. Jen Boží pohled dokáže v nich i v nás probudit dítě, které zabili.

V poslední době se v rádiu mluvilo o mladém muži, který strašným způsobem mučil svého syna. Jak je možné, že se takové věci dějí? Fakta mluví sama za sebe. Jeho samotného mučil jeho otec a on byl tak zraněný, že nebyl schopen svého syna milovat. Nemusíme zacházet příliš daleko, a dojdeme k překvapivému zjištění, kolik lidí má v sobě zcela pokřivený obraz Boha Otce proto, že byli zraněni pohledem svého otce, jeho nezájmem nebo jeho krutostí. Co platí o otci, to platí také o matce; někteří mají potíže s přijetím Panny Marie nebo i vlastní manželky, protože odmítají svou vlastní matku. A přesto, i když odmítáme rodičovský model, který nám způsobil utrpení, předáváme jej dál. Snadno pochopíme, proč se někteří manželé hrozí toho, že jejich žena bude jako jejich tchyně!

Opravdu je to tak: člověk zraňuje druhého jen proto, že byl sám zraněn.

Při narození na člověka přechází prvotní hřích jako otrávenou injekcí. Jeho následky kráčejí jako prokletí z generace na generaci, stejně jako přijetí milosti, které je požehnáním pro naše děti a děti našich dětí. Vždyť Bůh nás neopustil. Z neštěstí a smrti učinil štěstí a život a z ženy, která život dává, učinil svou spojenkyni. Ona má ve skutečnosti zcela zvláštní roli při tomto přijetí milosti a při předávání požehnání a života.

Znovunalezená Boží přízeň a zahojení ran

Základní milost křtu nás může vysvobodit od dědičného hříchu, následků hříchů našich otců a od prokletí; uvádí nás zpět do Boží přízně. Ba co víc, ne že by křest smýval špínu z těla, ale vyprošuje nám u Boha, aby bylo čisté naše svědomí, a působí to zmrtvýchvstání Ježíše Krista (1 Petr 3,21). Zápasíme s hříchem, jenž je nám odpuštěn, a prožíváme znovuzrození, které nám umožňuje neustále odpovídat skrze Krista a nechat se jím obnovit. Proto považujeme svátost smíření za stále hlubší léčivý pramen, neboť znovuustavuje milost křtu. Jsme-li osvobozeni od hříchu, jsme také osvobozeni od jeho následků, jimiž jsou naše zranění, a zastavíme tak onen pekelný koloběh a smažeme naši kletbu. Uvnitř nás samých jsou hřích a zranění úzce spojené. Například žárlivost vychází ze zranění lásky; lakomství má svůj původ v nepřijatém nedostatku v dětství, z čehož vznikl pocit nejistoty. A co říci o obžerství a bulimii? Obojí zmizí, najdeme-li opět vnitřní rovnováhu.

Velcí hříšníci jsou často ti, kdo byli nejvíce zraněni, ti, kterým nejvíce chyběla láska. Původním hříchem je ona roztržka s Láskou, podezření, nedostatek důvěry. Když byli muž se ženou úskočně svedeni hadem, začali pochybovat o slově Božím a oddělili se tak od Lásky a byli ponecháni jen sami sobě. Výsledek na sebe nenechal dlouho čekat a plod hříchu se projevil na jejich dětech, kde přivodil nepřetržitou řadu vražd, cizoložství, zrad a utrpení. Lidé žijí mimo Boží zákon. Už se nijak nezajímají o to, jaká je Jeho vůle, ani ji nechtějí plnit. Poslouchají jen své touhy. Ale když náhle začnou sklízet plody své nedůslednosti a ocitají se zmítáni utrpením, tehdy se rozpomenou na Boha a činí Jej odpovědným za to, co způsobili sami. Naše doba je toho typickou ukázkou. Mají rozum zatemnělý a jsou vyloučeni z Božího života, protože je v nich nevědomost a protože mají zatvrzelé srdce (Ef 4,18), a proto kvůli zneužití své svobody ocitají v dramatických situacích, jež nedokážou plně zvládnout. Stačí si všimnout stále rostoucího počtu sebevražd, abychom pochopili úzkosti mnoha našich současníků a pochopili nutnost Spasitele, který nás osvobodí z prokletí hříchu a ze smrti.

Jestliže hřích a zranění spolu úzce souvisejí, je tomu tak stejně s obrácením a uzdravením. Znamená to, že pokaždé, když celým svým srdcem přilneme k Pánu a rozhodneme se Jej následovat, ať nás to stojí cokoli, nutně z toho plyne vnitřní proměna, uzdravení duše a někdy dokonce i těla.

Je ale třeba mít se dobře na pozoru před příliš snadným zkracováním cesty, jehož používají někteří fundamentalisté a jež dobře ilustruje následující příběh.

Arnold a Evelyne Brémondovi byli pastory v Ardèche v horkém kraji Vivarais. Jedna z jejich oveček konvertovala k letniční církvi a začala uplatňovat proselytismus. Hlásala každému, kdo ji byl ochoten poslouchat, že pokud někdo nebyl uzdraven, pak jen proto, že mu chybí víra. Na což jí Evelyne řekla:

A co svatý Pavel? Bůh přece v jeho těle ponechal zadřenou třísku. A statečná venkovanka bez váhání odvětila: Copak mohu já za to, že svatý Pavel neměl víru?

Skrze křest jsme se stali dětmi Božími a přešli od otcovství v těle k otcovství Božímu, od závislosti na lidech k závislosti na Bohu. Ale křest není magickým úkonem anebo formalitou, kterou je třeba podstoupit, aby člověk mohl vstoupit do rodiny. K jeho plnému prožití je třeba celý život, v němž jde o to přijmout celé naše dědictví jakožto synů a dcer Božích.

Neboť všichni, kdo se dávají vést Božím Duchem, jsou Boží synové. Nedostali jste přece ducha otroctví, že byste museli zase znova žít ve strachu. Dostali jste ducha těch, kdo byli přijati za vlastní, a proto můžeme volat: „Abba, Otče!“ (Řím 8,14-15)

Přechod od otroctví ke svobodě, od strachu k důvěře nastane, uznáme-li Otce, čímž dáme vnitřní svolení k tomu, že od něho přijímáme svůj úděl.

Už tedy nejsi otrok, ale syn a jako syn také dědic skrze Boha. (Gal 4,7)

Byli jsme stvořeni k obrazu Božímu, abychom měli prospěch ze stejných výsad a nenajdeme spočinutí, dokud se nezhostíme všeho toho, pro co nás předurčil.

Všechno, co je moje, je i tvoje (Lk 15,31), říká otec nejstaršímu synu.

Bůh trpí, když nás vidí, jak míjíme to, k čemu nás od věčnosti předurčil a co by pro nás bylo štěstím.

Uzdravení našeho nejhlubšího bytí není okamžité. Jedná se o dlouhou cestu, kterou musíme podniknout s odvahou, důvěrou a vytrvalostí. Jestliže Izraelité putovali čtyřicet let na poušti, než vešli do zaslíbené země, je třeba říci, že ani my nevstoupíme ihned před Boží tvář, a potrvá dlouho, než se staneme syny a dcerami Nejvyššího a okusíme nádhernou svobodu dětí Božích.

Svoji svobodu musíme dobývat každý den.

II. Před tváří Otcovou

Stát se znovu dítětem

Jestliže se nenarodí někdo znova, nemůže spatřit Boží království. (Jan 3,3)

Abychom žili již dnes životem příštího světa, je nezbytné, abychom se znovu narodili a  stali se dětmi. Dítě je vlastně ztělesněním závislosti na otci, neboť může žít šťastně, jen pokud na něj otec dohlíží. Ale jak můžeme dosáhnout plnosti svého povolání, stát se Božími dětmi, Otcem milovanými syny nebo dcerami?

Dítě žije a vyrůstá pod dohledem svého otce a své matky. Dokud je malé, nespouští je rodiče z očí a jsou připraveni kdykoli pohotově zasáhnout, kdyby mu hrozilo i sebemenší nebezpečí. Tento láskyplný dohled mu dává pocit bezpečí. Ví, že se jim může vzdálit nebo naopak přijít, jak chce. Ví a cítí, že jeho otec nebo jeho matka jej provázejí pohledem a když zažije-li i jen sebemenší rozrušení, ihned volá: mami, tati, podívej!

Tento milující pohled jej činí tím, čím je, uklidňuje jej a dává mu sebedůvěru a také veškerou odvahu a sílu oprostit se od svého strachu a překonat překážky.

Jestliže tatínek řekne, že to a to může udělat, není už s čím váhat. A hned se náš malý človíček vrhá do svých hrdinských činů, celý hrdý na to, že přitahuje obdiv svých rodičů. Co by neudělal, jen aby vzbudil jejich údiv, aby uslyšel jejich zvolání a jejich výbuchy smíchu!

A stejně tak je již schopen cítit všechna zranění, která mají svůj původ v tomto nejútlejším dětství, v pohledu, kterým se na nás dívali naši rodiče a který zraňoval. Klára to zažívala takto:

Vždycky jsem měla dojem, že to, co jsem v rodině prožívala, není normální. Láska v ní měla příliš zraněnou podobu a pravou lásku jsem vlastně nepoznala. Později jsem během duchovních cvičení nabyla jistoty, že na tomto světě může být i jiný život než ten, který jsem dosud prožila, život pokojný a šťastný. A teprve tehdy se mi v duchu vrátily mé dětské představy o zasvěceném životě, které jsem mezitím vytěsnila do nejhlubšího zapomnění. Otázka mého povolání se přede mnou znovu vynořila současně s odpovědí.

Teprve s odstupem času jsem si uvědomila skutečnost svých zranění. Nebylo to snadné, protože některé tělesné bolesti byly jen vyjádřením jiného utrpení, jež bylo hlubší a nevyslovitelné. Byla jsem svázaná strachem vyvěrajícím z otcových pohrůžek sebevraždou a tedy z jeho smrti. Pomalu jsem začala chápat, že je nemocný, ale nebylo to lehké, zvláště proto, že se jednalo o rodiče. Můj otec na svou dceru přenesl vztah manželského typu a ne vztah rodičovský a odtud pramení to, že je pro mě tak těžké žít v rodičovské důvěře. Žila jsem jako zosobněná zrada lásky a tím jsem byla vposledku zasažena nejvíce, nakolik jsem měla být ženou a manželkou. Nejsem s to říci, ve kterém okamžiku se moje city k němu proměnily v tušenou a později i výslovnou nenávist, vždyť jsem ho jako dítě velmi milovala. Můj pohled na něj proměnilo až odpuštění, trpělivost a modlitba. On je nemocný a Bůh ho miluje zcela zvláštním způsobem. Nikdy nebudeme schopni vyjádřit úzkost a utrpení těch, kdo jsou takto nemocní, přestože způsobili značné utrpení svému okolí.

V životě existují zranění, jejichž následky jsou neodčinitelné, a přesto se vždy za každou cenu snažíme všechno dohnat a napravit, i když jediným řešením je přijmout věci takové, jaké jsou, i s jejich následky a ponechat vše na milosrdenství Pána, který zná tajemství srdce. Velká část mé vzpoury spočívala v tom, že jsem chtěla získat znovu to, co jsem nikdy neměla. Trvalo mi dlouho, než jsem vše přijala, a nyní mohu dosvědčit, že přijímání těla a krve Páně pro mě vždy bylo a stále je životní silou ve chvílích nejtěžších zkoušek a pochybností.

Bůh do nás vložil tolik bohatství, které bylo udušeno pohledy, v nichž nebylo naděje. Kolik Mozartů bylo takovým způsobem zavražděno?

Dospívání a strach před pohledem druhých

Dítě se nikdy nedívá na sebe, protože se vidí v pohledu svých rodičů, a to mu dodává nevinnost. Teprve když začne vyrůstat, vnímá pohledy jiných osob, pohledy na něj upřené, jež jsou mnohem méně citlivé než pohledy rodičů a mnohem méně shovívavé. Někdy jsou dokonce nemilosrdné. Stačí se podívat, jak kruté k sobě navzájem dokážou být samotné děti! Postupně vidí sebe samé skrze pohledy druhých, které ztotožňují se svým pohledem. Vlastně už ani nevědí, kým přesně jsou. Pozbyly svobodu.

A právě v tomto období vznikají komplexy. Dospívající se stydí za sebe, za svou rodinu, chtěl by být někým jiným, skrývá se pod dlouhými vlasy, ve vytahaném svetru nebo za povýšeným pohledem. Má těžkosti s přijetím sebe sama takového, jakým je, a pokouší se utvrdit v obrazu, jaký by chtěl, aby o něm měli druzí, nebo se ztratit v davu, aby si ho ostatní nevšímali a nechali jej na pokoji.

Pravda je taková, že toto období dospívání je zkouškou. Tělesné změny doprovází také změna osobnosti a člověk se ocitá úplně vykořeněný a nezajištěný v situaci, kdy na něm již nespočívá laskavý pohled rodičů a kdy se musí postavit proti nepřátelskému okolí, ačkoli ještě pořádně neví, kým je.

A to nejdramatičtější na tom je, že se z této etapy už po většinu svého života nevymaníme. Celý život zůstáváme vězni pohledu druhých. Naše nejzávažnější volby a rozhodnutí se odehrávají pod vlivem prostředí, kdy jde o to neublížit, nešokovat a neriskovat nepochopení druhých. A to je ve skutečnosti ochromuje anebo vhání do úzkých, kdy se projeví krajní, čistě reakcionářské postoje, jež neodpovídají pravému jádru bytosti ani ji neuspokojují a nepřinášejí jí štěstí. Tento strach z toho, co si pomyslí druzí, strach z nepochopení anebo z toho, že naše slova a činy budou špatně interpretovány, dokáže zcela ochromit. Někteří na to odpovídají tak, že se vůči tlaku okolí chovají provokativně a činí jim záludné potěšení, mohou-li je šokovat a dokázat mu tak, že jsou nad tím vším, ale to ještě nejsou svobodné ani osvobozující skutky.

Jiné zase odsuzuje a ochromuje jejich vlastní pohled. Chovají se k sobě samým hrozně a vůbec nejsou shovívaví k vlastním slabostem. Ve skutečnosti jsou rozzlobení, že nejsou dokonalí a jejich pocit nadřazenosti je jen skrývanou pýchou a nepřiznanou touhou být někým dobrým, dosáhnout uznání a prostě být milován.

Touha být milován je skrytým a nevědomým motivem všech našich skutků.

Ne náhodou nám druhé přikázání říká, že máme milovat bližního svého jako sami sebe, neboť je nám zatěžko milovat sebe samé takové, jací jsme. A tak dokážeme přijmout druhého, jen když přijmeme sebe sama, nakolik jsme přijali pohled Boží na nás a také jeho lásku.

Přesně o to jde ve svědectví Pascale:

Celé dětství jsem žila ve strachu a zraněná svou sestrou, s níž jsme byly dvojčata a jež mě předčila a pokořovala na všech úrovních. Měla jsem velice nalomené zdraví a v dospívání jsem byla spíše jakýmsi nepovedeným chlapcem. Mnohem snadněji jsem hrála chlapecké hry. Doba v internátu na tom nic nezměnila, právě naopak a já jsem špatně přijímala svoji ženskost (vždy jsem nosila kalhoty a nikdy bych si neoblékla sukni). Byla jsem chorobně stydlivá, přecitlivělá, příliš emotivní a nakonec jsem měla kožní onemocnění. Chtěla jsem neustále žít jinde než tam, kde jsem právě byla. Často jsem byla náladová, zvláště s přibývajícím věkem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žena neboli kněžství srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.