Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ IV

1438–1449

Za časů bezvládí

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2016

© Alena Vondrušková, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7257-0

Mé ženě Aleně

Prolog

Možná se vám bude zdát hloupé, co teď napíšu, ale kdyby panovníci spolu občas v dobrém poseděli a dělali přitom něco užitečného, možná by nebyly války. Když říkám něco užitečného, myslím tím, že by třeba mohli psát kroniku. Nad žádnou jinou prací nepoznáte toho druhého lépe. I když s ním třeba nesouhlasíte, mnohé pochopíte.

Já s mým bratrancem Petrem rozhodně souhlasit nemohu. Je katolík, zatímco já ctím utrakvistickou víru předků. On říká, že také ctí víru svých předků. Za ty dva roky, co se scházíme a píšeme tuhle kroniku, se s ním hádám už podstatně méně.

Je správné věřit, věřit pevně a neochvějně, neboť jen to je cesta ke spasení, ale v životě pozemském lze mít rád i hříšníky. A víte proč? Protože naše pozemské snažení je často tak malicherné a nicotné, že si spásu duše zaslouží i katolík. To není zrada mé víry! Jen jsem se začal dívat na svět laskavěji a s mnohem větším pochopením. Vždyť naše pozemská pouť je tak krátká.

Nad kronikou by si časem porozuměli snad i nepřátelé, pokud by osudy svých předků sledovali nezaujatě. A kdyby k tomu navíc jedli výtečné koláče, jaké pečou obě mé snachy. Mé snachy jsou výborné kuchařky, jako všechny ženy, které ctí kalich. Určitě jsem to už říkal. Jenže na kronice našeho rodu Prokopů pracujeme tak dlouho, že jsem o sobě prozradil asi už všechno důležité, a něco i dvakrát.

„Nejméně třikrát, milý Danieli,“ upozornil mne pobaveně bratranec Petr, který mi, jako obvykle, nahlíží přes rameno.

„Opakování je matkou moudrosti,“ upozornil jsem ho, ale nijak nakvašeně. Už jsem si zvykl na jeho poznámky. Pokud se zrovna nepokouší zpochybňovat kališnické vyznání, někdy mne dokonce pobaví.

„To je pravda,“ souhlasil, obešel stůl a posadil se do křesla proti mně. Zvedl prst na znamení, že poví něco důležitého.

A jsme doma, pomyslel jsem si. Takhle vždycky začíná, když mne chce poučovat. Je totiž přesvědčený, že jako katolík má mít hlavní slovo. Proto rád začíná hovor, i když je u mne doma jen hostem.

„Ta doba po smrti císaře Zikmunda byla tak chaotická, že bychom možná měli čtenářům povědět pár důležitých věcí, aby se v ní lépe vyznali. A abychom se nemuseli k týmž věcem neustále vracet. Zajisté souhlasíš?“

„Mám snad jinou možnost?“ zabručel jsem a posunul před něj džbánek s ležákem. Dneska jsme na stole neměli v míse koláče, ale škvarkové placky. Blíží se advent a je čas zabijaček.

„Proč bys neměl?“ podivil se a honem si kus cpal do úst. Přišel z domova jako obvykle vyhládlý. Dobromyslně se zašklebil a dodal: „Pokud máš lepší nápad, rád to udělám podle tebe.“

„Měl bych spoustu lepších nápadů. Jenže kdybych je teď řekl, nevydržím s tebou a nic dneska neuděláme,“ opáčil jsem se stejným pousmáním. Rozuměli jsme si. Jak říkám, nad společnou prací může mít utrakvista rád v rozumné míře i katolíka.

Ale v našem literátském bratrstvu bych tohle nikdy nahlas nepřiznal. Ti mladí jsou příliš zaslepení, aby se dokázali dívat na svět bez předsudků. Ostatně, já byl v mládí stejný. Takže přidám ještě jednu moudrost. Mladí by neměli psát kroniky, protože vidí všechno kolem sebe příliš zjednodušeně. Všechno je jen bílé, nebo černé. Ale skutečný život je jiný. Kroniku by měl psát jen ten, kdo věkem získá zkušenosti a zmoudří.

„Zmatky po smrti císaře Zikmunda vyplývaly ze dvou okolností,“ pokračoval bratranec Petr, když placku dojedl a polkl. „Vezmi si pero a piš!“

Tohle samozřejmě nekomentuji! Pera jsem seřízl už odpoledne a měl jsem jich před sebou celý tucet. Otevřel jsem baňku s inkoustem, dlaní láskyplně pohladil papír a rozmáchle nahoru napsal: Kronika rodu Prokopů, kniha čtvrtá. A aniž jsem čekal na jeho pokyny, začal jsem psát sám. Protože o tomhle jsem věděl rozhodně víc než on. Šlo totiž o kompaktáta.

Basilejský koncil je s utrakvisty sjednal, aby uklidnil situaci v době, kdy měli kališníci vojenskou převahu. Ale považoval je za dočasné řešení, než katolická víra v Českém království získá zpět ztracený vliv. Lübecký biskup Jan dokonce prohlásil, že Čechy jsou laboratoří, v níž se vyzkouší reformní recepty.

Mí utrakvističtí předkové ovšem kompaktáta vykládali jako vítězství husitského pojetí božího zákona a chápali je samozřejmě jako trvalou úmluvu. Ta měla ve skutečnosti řadu nevyjasněných bodů, které sice vyřešila dohoda s císařem Zikmundem, ale koncil se k nim nevyslovil, nebo je přímo zamítl. Jedním z hlavních sporů bylo uznání Jana Rokycany pražským arcibiskupem.

„Ovšem ani papež Evžen, toho jména čtvrtý, kompaktáta neuznal a bránil se rozhodnutí basilejského koncilu,“ zasáhl nedočkavě můj bratranec Petr. „Těm, kteří přijdou po nás, je třeba vysvětlit jednu zásadní okolnost. A sice tu, že každá strana chápala kompaktáta jinak. Na počátku stála dohoda s basilejským koncilem, který přijal některé vaše náboženské zásady, především přijímání kalicha laiky. Na to navazovaly dohody s císařem Zikmundem, které upravovaly pravidla náboženského života v zemi, ale současně posvěcovaly majetkové, hospodářské a správní změny, ke kterým v čase válek došlo. Stárnoucí císař je potvrdil ve své hanebnosti, aby si naklonil Čechy a ti ho přijali za krále. Přitom se však nestaral o to, že poškozuje katolickou církev. Není tedy chybou nás, katolíků, že jsme kompaktáta vykládali jen podle znění článků, jak je uváděla dohoda s koncilem. Vy, utrakvisti, jste tvrdili, že kompaktáta jsou všechny svobody a výsady, které potvrdil císař Zikmund. Ale upozorňuji, že on to udělal bez vůle papeže i koncilu a neměl na něco takového právo.“

„Oba jsme studovali právnické fakulty,“ zakroutil jsem nesouhlasně hlavou, ale hovořil smířlivě. Proč se hádat? O tohle se totiž mí a jeho předci hádají celá desetiletí, tak proč si kazit dnešní večer? „Víme dobře, že zákonem je obvykle to, co tvrdí ten silnější. I když později papežové prosadili ideu, že papež stojí nad koncilem, v době, o které teď hodláme psát, to tak ještě nebylo. Koncil dokonce zvolil vzdoropapeže a začalo další papežské schisma.“

„Poslední! A trvalo jen krátce!“ upozornil mrzutě bratranec Petr. Výtky, že by katolíci nebyli jednotní, neměl rád.

„Ano, ale tak to prostě v těch letech bylo. Píšeme historickou kroniku, ne náboženský pamflet, takže musíme chápat svět takový, jak se zdál lidem tehdy, a nikoli očima dnešní doby. Pravda totiž je, že v letech po smrti císaře Zikmunda platila kompaktáta v pojetí nás, utrakvistů.“

„To jen vy jste si je tak vykládali, ale de iure neplatila nikdy,“ ohradil se hned a jeho hlas zněl břitce. Bylo jasné, že je ochotný se hádat. To mne dost rozladilo. Mlčel jsem. „Uznávám však,“ dodal po krátké odmlce, „několik let po smrti císaře Zikmunda to u nás opravdu tak vypadalo. Ke škodě Českého království trvali na tomhle mylném výkladu představitelé stavů, urození i neurození. Proto byla cesta ke smíření ještě zatraceně dlouhá. A bolestná. V cizině se totiž na celou věc dívali jinak, a řekl bych, že podle práva. Proto si naše země podržely cejch kacířského království, i když uzavřely s koncilem dohodu, v níž bylo řečeno, že zločinem je urážet naši zemi pro přijímání z kalicha. Ale sám víš, hlas lidu – hlas boží!“

„No právě. Náš lid měl jasno. Odpověz mi upřímně, milý Petře. Hlas cizího lidu je hlasem božím, ale hlas našich předků hlasem božím nebyl?“

„Víš dobře, jak jsem to myslel, milý Danieli,“ ošil se rozpačitě, protože jsem ho zahnal do kouta.

Velkoryse jsem přikývl a dál v té věci nepokračoval. Sám jsem mu nabídl, aby formuloval do naší kroniky i druhou okolnost, o níž je třeba povědět hned v úvodu.

„Jistě, je to otázka královské koruny,“ začal chvatně, jako by si oddechl. Tohle totiž nebyla věc, o níž bychom se mohli hádat. Oba jsme věděli, že šlo o fatální problém domácí politiky.

Císař Zikmund zemřel bez mužského dědice a podle rodové smlouvy mezi Lucemburky a Habsburky se měl všech zemí ujmout zeť Albrecht, manžel Zikmundovy jediné dcery Alžběty. Jenže v předchozích letech vystupoval Albrecht Habsburský jako nesmiřitelný nepřítel kališníků a choval se k nim mnohem hůře než jeho obratný tchán Zikmund. Příliš ze svých představ nemínil slevit ani pak. To se ukázalo, jakmile s ním začala česká šlechta jednat o volební kapitulaci, jak se nazývala smlouva, kterou nastupující panovník uzavíral se svým lidem.

Proto se řada kališníků v čele s Hyncem Ptáčkem z Pirkštejna a městem Táborem vrátila k dávné myšlence, aby na český trůn dosedl polský král. To zavdalo příčinu k další domácí válce, a po smrti Albrechta Habsburského tahanice pokračovaly. I on totiž zemřel bez syna, ten se narodil až po jeho smrti a dostal jméno Ladislav, vzdělanci nazývaný Posthumus, česky Pohrobek. Nezletilé dítě sice vládnout nemohlo, ale pořád bylo jediným legitimním dědicem české a také uherské královské koruny. Tak se stalo trumfem v rukách Habsburků, kteří jeho jménem upevňovali svůj vliv u nás i v Uhrách.

„Jistě,“ souhlasil můj bratranec Petr, který v klidu dojedl placky, zatímco já psal. Přál jsem mu to, já byl po výtečné večeři. Teprve když byla mísa prázdná, ujal se slova. „Byly z toho jen zmatky. Čeští stavové, když o nás nakonec Poláci ztratili zájem, nabízeli korunu bavorskému vévodovi, pak saskému, ale nikdo ji nechtěl přijmout. Žádnému z našich sousedů se nechtělo neustále hádat s těmi tvými kališníky.“

„Nechtělo se jim dostat do sporu s Habsburky! Tak to bylo,“ opravil jsem ho. „Proto našim předkům nezbylo než spravovat zemi stejně jako v čase válek s císařem Zikmundem. Panstvo, rytíři a měšťané konali sněmy a tam se řešilo to, co by měl rozhodovat král. Zemské úřady přitom fungovaly celkem dobře, a přes nejrůznější potíže život pokračoval dál.“

„Jistě, scházel se sněm, ale mnozí dohody nerespektovali. V zemi se dál vedly šarvátky, půtky, drancovalo se, loupilo a vůbec…“

„Občas ano!“ přerušil jsem ho, tentokrát nesmlouvavě. „Jiná možnost ovšem nebyla. Vše ostatní by bylo ještě horší. A kromě toho, ti tví katolíci se většinou chovali mnohem nezodpovědněji než stoupenci kalicha.“

„Hanebná pomluva! Chceš pár příkladů?“

„Proč? I já mohu ke svému tvrzení snést řadu příkladů. Co třeba Oldřich z Rožmberka? Shodněme se raději na tom, že to bylo složitých deset let, během nichž si každý hájil své zájmy, někdo čestněji, někdo daleko za hranou zemského zákona. Až na výjimky to skoro všem procházelo. Přesto to nebyla léta bezvládí, protože fungovaly krajské sněmy, jimž se začalo říkat landfrýdy, scházel se i zemský sněm. Řekněme, že to bylo interregnum, tedy doba, kdy trůn nebyl obsazen. Tohle zažily ve svých dějinách snad všechny křesťanské země.“

„Budiž, tak to můžeme formulovat! Ale než se dáme do psaní kroniky, musíme čtenářům objasnit ještě tři důležité události v životě našich předků, které se staly těsně před smrtí císaře Zikmunda. Hovořím o roce Páně tisícím čtyřstém třicátém sedmém, jímž jsme uzavřeli minulý díl. Tys tolik pospíchal, takže jsme se k tomu vůbec nedostali.“

„Nepospíchal jsem, jen v knize nebyl už dostatek stran. Ty to dobře víš. Souhlasím však, řekněme si to teď. Ostatně, je tvoje zásluha, že se podařilo tyhle detaily objasnit. Zápisky mých předků o nich totiž mlčí.“

„Taky mi to dalo spoustu práce! Ale první kapitolu musíme začít už rokem Páně tisícím čtyřstým třicátým pátým, kdy v Žatci zuřil mor.“

KAPITOLA 1

Jindřich se snažil pohnout, ale nešlo to. Byl zesláblý a na něm ležela hromada těl. Nemohl si vybavit, co se vlastně stalo. Pamatoval si jen, že ho vezou na káře, a pak ztratil vědomí. Bylo to, jak kdyby se opil do němoty a teď se probouzel. Myšlenky se mu honily hlavou, ale byly jako voda v řešetu.

Znovu se pokusil pohnout a podařilo se mu ruku protáhnout mezerou mezi dvěma těly nad sebou. Zapřel se, ale pocítil strašnou slabost, možná na chvíli zase ztratil vědomí. Zkusil to podruhé. Těžce dýchal a panický strach v něm rostl. Netušil, kde je, netušil, kdo je, věděl jen, že se musí dostat ven. Zoufale začal volat o pomoc, jenže nikdo nepřicházel.

Sebral veškerou vůli, protože pochopil, že si musí pomoct sám. Tělo nad ním se mu konečně po strašném úsilí podařilo nepatrně poodsunout tak, že mohl skrčit nohy. Teď už to šlo lépe. Zapřel se jimi a z posledních sil odvalil jiné tělo, které tížilo jeho spodek. Chvíli se kroutil a měl pocit, že se dusí. Ale pak se mu povedlo tělo přizvednout a překulit stranou na jiné mrtvoly. To tělo, které ho dusilo, bylo ženské. Pěkná tvář byla znetvořená černými boláky. Jindřich netušil, že to tělo patří jeho manželce Kristině.

Toporně se posadil a rozhlédl. Byla noc a on spočíval v mělké, ale rozlehlé jámě mezi hromadami mrtvých těl, znetvořených stejně jako to ženské. Těžce vstal a z jámy se vydrápal ven. Padl do trávy a oddechoval. Byl zcela vyčerpaný. Ruku si dal před oči, měl na ní dva černé boláky. Byly prasklé a zaschlé. Nechápal to, ale bylo zřejmé, že morové onemocnění přežil. Vdechoval do plic svěží vzduch, který vál od řeky, a snažil se vybavit si víc. Ale nešlo to. Věděl jen, že se jmenuje Jindřich. Hlavou se mu honily nejasné vzpomínky na jakousi dívku, která se jmenovala Břízka a s níž žil kdesi v lesích. Nakonec usnul.

Když se vzbudil, padala rosa a svítalo. Bylo mu chladno. Na sobě měl celkem slušné soukenné nohavice, chatrnou košili a zabalený byl do šedavého režného pláště, na jehož zádech byl namalovaný kalich. Plášť měl v půlce roztržený. Shodil ho z ramen a vrátil se do jámy s mrtvými těly. Vybral si pěkný modrý z kvalitního sukna, který stáhl z jakéhosi obtloustlého muže. Vzal mu i kožený opasek s dýkou. Když si opasek připnul, cosi jej na vnitřní straně tlačilo. Sundal ho proto a prohlédl. S potěšením zjistil, že jsou v něm zašité peníze. Celá hrst stříbrňáků, a dokonce čtyři zlaté dukáty. Věcí zemřelých morem se nebál, on ho přežil, a už mu tedy ublížit nemohl.

Uvažoval, co podnikne. Měl hlad a potřeboval si odpočinout, aby nabral síly. Od jámy vedla cesta k nedalekým městským hradbám. To město neznal. Mezi mrtvé ho však museli přivézt odtud. Zamířil k bráně, ale zrovna v té chvíli z ní vyjela kárka, tažená několika muži v šedavých pláštích a s kápěmi přes hlavu. Dva z nich měli v rukách sudlice. Zamířil k nim.

„Zůstaň, kde jsi!“ uslyšel polekaný hlas jednoho z ozbrojenců. „Jsi nakažený morem!“

„Uzdravil jsem se,“ namítl Jindřich chabě.

„Nikdo se nemůže uzdravit. Modli se za spásu své duše, ale k městu se nepřibližuj, nebo tě zabijeme. Tak to přikázali na radnici!“ varoval ho druhý.

Jindřich pokrčil rezignovaně rameny. Byl slabý, hlava ho bolela a celé tělo jej svědilo. Otočil se a zamířil po cestě nazdařbůh pryč od městských hradeb. Že to byl Žatec, se dozvěděl až mnohem později.

Asi po hodině cesty dorazil k vesnici. Hned první usedlost patřila rychtáři a byl v ní i šenk. Ale čeledín mu nedovolil vejít ani na dvůr. Hnal ho s vidlemi v rukách a ještě na něj pustil dva psy.

„Táhni!“ křičel nepřátelsky.

„Uzdravil jsem se. Mám peníze, zaplatím,“ marně prosil Jindřich.

Stejně dopadl i v další vesnici, kde se objevil kolem poledne. V břiše už cítil křeče a bylo mu jasné, že se musí stůj co stůj najíst. Jenže ovoce v zahradách ještě nedozrálo. Utrhl si alespoň hrst žita, z klasů dlaněmi vydrolil zrno a to spolykal. Vzápětí skoro všechno vyzvracel.

Nakonec se posadil na kámen u cesty. Nohy ho už neunesly. Věděl, že to je zřejmě konec. Ale necítil zoufalství, dokonce ani smutek. Svět kolem něj byl cizí, nic nepoznával a na nic se nepamatoval. Umře, ale neopustí nic, nad čím by mohl truchlit. Pouze vzpomínka na Břízku ho bolela, jenže měl pocit, že to bylo už tak dávno.

Dřímal, když tu ho probudilo vrzání kol. Otevřel oči. Po cestě se k němu blížil rozhrkaný povoz tažený krávou. Vedle něj kráčela žena neurčitého věku. Byla starší než on, robustní a na sobě měla prostou plátěnou suknici venkovanek. Hlavu měla zavinutou do bílé loktuše.

Když ho uviděla, na okamžik se zarazila a zkoumavě si ho prohlížela. Ale vypadal tak zbědovaně, že odhodlaně pokračovala v cestě. V ruce držela hůl a tu pevněji sevřela. Jindřich vstal, ale zapotácel se a div se nesvalil na zem. Musel se opřít o kmen břízy, která stínila v horkém odpoledni místo jeho odpočinku.

„Pomoz mi!“ řekl, když k němu dorazila. „Zaplatím ti.“

Teprve tahle poznámka ji přiměla, aby se na něj pozorněji zahleděla. Pak povoz zastavila.

„Co jsi zač?“

„Jindřich. Měl jsem mor, ale uzdravil jsem se. Věříš mi?“

„Věřím. Boláky máš zaschlé. Náš farář se taky uzdravil. Zůstal poďobaný stejně jako ty. Ale ty vypadáš mnohem hůř. Opravdu máš peníze?“

„Mám.“

„Ukaž!“

Jindřich zaváhal. Kdyby se na něj ta žena vrhla, neubránil by se. Jenže neměl co ztratit. Zadíval se jí do tváře. Měla trochu hrubé rysy, ale nezdála se zlá. Vytáhl z měšce pár stříbrňáků. Zlaťáky nechal ukryté v opasku.

„To moc není,“ konstatovala věcně. „Ale najíst ti dám. Posaď se. Najíme se spolu.“

Sáhla na korbu a vytáhla uzlíček. V pečlivě čistém plátně měla zabalené dva krajíce chleba silně namazané tvarohem. Jeden mu podala. Jindřich se na jídlo hladově vrhl, ale žena nejprve svůj krajíc požehnala a pomodlila se. Než s tím byla hotová, Jindřich dojedl. Pak jí podal tři stříbrňáky. To byla královská odměna. Jenže on si nebyl jistý, kolik vlastně co stojí. Nepamatoval si nic.

Překvapeně si peníze vzala a pak je ukryla do malého koženého měšce, který měla přivázaný k pasu. Chvíli přemýšlela, potom svůj krajíc rozlomila a půlku mu podala. Skoro mateřsky ho vybídla, aby si vzal ještě.

„A ty?“ zeptal se Jindřich. Musel se přemáhat, ale cosi mu říkalo, že je rytíř a měl by se chovat zdvořile.

„Můj ty bože!“ spráskla ruce a chvíli na něj se zájmem hleděla. Přemýšlela. „Jen si ho vezmi,“ řekla pak a hladově se zakousla do své poloviny chleba. Dojedli skoro stejně. „Jmenuji se Cecílie. Takové hloupé jméno. Otec chtěl, aby se jeho děti jmenovaly pěkně popořadě. Starší sestry jsou Anna a Barbora a mladší je Dorotka. Tak tys Jindřich. Pěkné jméno. Kam máš namířeno?“

„Netuším.“

„Ty nemáš rodinu?“

„Ráno jsem se probral v jámě s mrtvolami. Na nic se nepamatuju.“

„Takže ty ani nevíš, jestli máš manželku?“

„Asi žádnou nemám,“ připustil váhavě. „Vzpomínám si na jednu dívku, ale vím, že s tou jsem se neoženil.“

„Já jsem vdova,“ pronesla klidně. „Mám celkem pěkný statek a práce se tam pro tebe rozhodně najde. Hladovět tě nenechám. Co ty na to?“

„Proč ne?“ řekl a pocítil záchvěv štěstí. Neumře na cestě jako opuštěný pes!

Cecílie žila ve vesničce, která se jmenovala Sádek a ležela asi tři hodiny cesty od místa, kde se Jindřich podruhé narodil. Sádek se rozkládal po obou březích kamenitého potůčku v mělkém zalesněném údolí. Stál tu asi tucet usedlostí, ale jen polovina z nich měla obyvatele. Zbylé byly opuštěné, domy spálené a část polí ležela ladem. Ve vesnici žili jen dva muži. Kromě nich asi deset ženských a hromada dětí. Většina mužů zemřela v uplynulých válečných letech, protože vesničané pomáhali žateckým měšťanům v boji o kalich. Dva si navíc vzal nedávný mor. Mezi nimi i Cecíliina manžela.

„Moje jsou jen čtyři,“ vysvětlovala mu, když zastavila povoz na dvoře a kolem se seběhlo hejno dětí. „Ale starám se ještě o šest sirotků. Jsme křesťané a musíme si pomáhat.“

„Tys nám přivezla nového tatínka?“ zeptal se za všechny asi dvanáctiletý ušatý kluk a se zájmem si Jindřicha prohlížel. Pak ohrnul ret a dodal: „No, nic moc.“

Cecílie se po něm ohnala, ale kluk obratně uhnul.

„Co hnůj?“ zeptala se přísně. „Vyvezli jste ho?“

„Všechen,“ hlásil jiný chlapec.

„Už jsem hotová,“ přidala se desetiletá holčička v dlouhé bílé suknici. Na hlavě měla věneček z polních květů. „Hned donesu na stůl.“

„Já už jsem taky hotový,“ hlásil malý špunt a rukou ukazoval k ohradě vedle stodoly, kde byly zavřené husy. Právě se vrátil z pastvy a hrdě se chlubil: „Ani jedna mi neutekla!“

„Mám pět krav,“ podotkla s hranou skromností Cecílie, protože to byl značný majetek. „Vozím do Žatce na trh máslo a sýr a prodávám tam. Žito se loni urodilo a letos to vypadá taky dobře, pokud dá Bůh. Nic nám tu nechybí, akorát chlap. Až sklidíme, někdo musí zorat. Ale to já sama nezvládnu. Umíš orat?“

„Já nevím,“ přiznal se nejistě. „Ale naučím se to.“

„Taky je potřeba opravit střechu,“ vypočítávala úkoly. Přitom vypřáhla krávu a odvedla ji do stáje. „Dovézt dřevo na zimu. Kluci ho naštípají, ale v lese si ještě poradit neumějí. Spát budeš se mnou.“

Jindřich se na okamžik zamyslel, aby přesně pochopil význam jejích slov. Cecílii mohlo být kolem pětatřiceti. Jemu ještě třicet nebylo. Vypadal ovšem na svůj věk mladší. Ona kvůli těžké práci spíše starší. Měla široké boky a velká povislá prsa. Do ideálu krásy měla rozhodně daleko. Jindřichovi se znovu vybavila štíhlá a pružná Břízka. Neuměl sice tu vzpomínku zařadit, protože se jinak jeho mysl pohybovala v temnu, ale byl si jistý, že pro něj musí mít velký význam, když se mu jako jediná zachovala.

K jídlu byla prosná kaše. Jedna z dívek ji přinesla na stůl ve velké míse a Cecílie ji sama přisunula před Jindřicha, aby se jako nový hospodář najedl první. Tentokrát neudělal Jindřich stejnou chybu jako tam na cestě. Nejprve se s ostatními pomodlil, pak snědl pár lžic a zbytek přistrčil před Cecílii a děti. Ty se na jídlo vrhly stejně hladově, jako on odpoledne na krajíc chleba s tvarohem. Pošťuchovaly se a každé se snažilo pro sebe urvat co nejvíce. Cecílie tu a tam dala některému pohlavek, pokud se ke svým sourozencům chovalo příliš útočně. V jizbě se ozývalo mlaskání a panovala příjemná podvečerní pohoda.

Protože bylo léto a nadcházející noc rozhodně studená být neměla, vyhnala Cecílie všechny děti, aby se vyspaly ve stodole na seně. Sklidila ze stolu a pak se odešla umýt na dvůr. U stájí stálo velké kamenné koryto, do něhož přiváděl zčásti už ztrouchnivělý dřevěný žlab vodu z nedalekého potůčku. Byla studená a nádherně průzračná. Jindřich se vydal za ní. Stála u koryta nahá, a když ho uviděla, požádala, aby jí umyl záda. Pak mu sama svlékla šaty a pečlivě ho vydrhla, jako by myla dobytče.

„Ty boláky se ti už skoro zahojily,“ konstatovala spokojeně. „Máš zdravý kořínek a Bůh nad tebou drží ruku. To je dobře. Chlap nemá být padavka. Ten můj rozhodně nebyl. Až se osušíš, přijď.“ Trochu stydlivě ho pohladila po tváři, shýbla se pro šaty, které ležely na zemi na hromadě, a v náruči s nimi nahá zamířila přes dvůr do domu.

Jindřich ji sledoval a cítil mravenčení ve slabinách. Ne, Cecílie rozhodně nebyla krasavice, jakou by opěvovali básníci, ale byla to fortelná ženská, která nabízela všechno, co muž ke svému uspokojení potřebuje.

V noci se pomilovali k její úplné spokojenosti. Jiné práce však Jindřich k její úplné spokojenosti nezastal, protože bylo zřejmé, že se jako rolník nenarodil. Ale snažil se. Ve vesnici si ho sice dobírali, když se poprvé pokusil orat, ale přesto ho ženské Cecílii záviděly. O muže byla v posledních letech obrovská nouze.

Její sestry hospodařily společně s několika dalšími dětmi ve vedlejším statku. Cecílii přemlouvaly, aby jim ho na chvíli půjčila, protože jsou také samy, ale to ostře odmítla. Když za Jindřichem tajně přišla na pole Dorotka a pokusila se ho svést, odmítl ji, navzdory tomu, že byla na pohled rozhodně pěknější než její starší sestra.

Život kráčel v Sádku pomalými a klidnými kroky. Lidé sklidili úrodu, přišel advent a vše zapadlo sněhem. Přes den se ve stodolách obilí mlátilo cepy, večer se lidé scházeli ve vytopených jizbách, předli a bavili se. Protože byla úroda dobrá, zbylo i na pivo. Pak začal sníh tát, na polích se zazelenalo nové osení, vyrostlo a lidé znovu sklízeli. Přišel další advent. To už Jindřich oral pole jako zkušený vesničan. A Cecílie nosila pod srdcem jeho dítě.

V té době už byla vůči touhám svých sester smířlivější a občas některé povolila, aby se s Jindřichem potěšila, zvláště když se toho víc vypilo. Nic nekazilo dobré sousedské vztahy tolik, jako když ženské žily samy bez mužské náruče. Naděje, že by se do vesnice přistěhovali jiní chlapi, byla mizivá.

Jindřich se považoval za Cecíliina manžela, a jejím sestrám proto říkal švagrové. Děti, které žily v jejich domě, ho oslovovaly jako otce, ať už byly Cecíliiny nebo sirotci. Tak to prostě na vesnici chodívalo. Už dávno se přestal trápit, že si nemůže vzpomenout na nic ze svého bývalého života. Rád by však věděl, kdo byli jeho rodiče a co prožil. Na těle měl několik zhojených šrámů, dříve nežil rozhodně mírumilovně. Ale časem ho podobné otázky trápily stále méně a méně. Našel nový život a byl celkem spokojený. Jen do Žatce odmítal s Cecílií jezdit. Toho města se podvědomě bál. Někdy ji doprovodil až k bráně, ale na trh musela jít sama.

Léto pomalu končilo a obilí na polích sklánělo k zemi plné klasy. Jindřich se svými třemi švagrovými sklízel úrodu. I letos byla výtečná a čekala je klidná zima a dostatek jídla. Cecílie zůstala doma. Břicho jí rostlo, a protože už nebyla nejmladší, musela se šetřit.

Jindřich odložil srp a rukou si setřel pot z čela. Ohlédl se, švagrové svazovaly snopy a skládaly je do hromad. Vesele na sebe pokřikovaly, protože doufaly, že do večera budou s celou sklizní hotové. Už dávno přestaly rozdělovat pole na Cecíliina a jejich. Společně pracovaly a společně se o úrodu dělily. Jindřich oral pole všechna, svá i jejich. Byl silný, a jakmile se práci naučil, zvládal mnohem víc než zbylí dva muži, kteří v Sádku žili. Zastal i rodinné povinnosti, protože se staral o čtyři ženy a dětí tolik, že to ani nespočítal. Občas se trápil pomyšlením, že vlastně těžce hřeší. Cosi zasuté v paměti mu však říkalo, že to není poprvé.

„Otče! Otče, pomoz!“ ozvalo se zpoza křovin a vzápětí se na strništi objevil malý Matěj, jeden z vlastních Cecíliiných synů.

„Co se děje?“ zeptal se Jindřich, položil srp a zvedl se.

„Lapkové! Tři chlapi. Přepadli nás a berou dobytek. Taky prohledávají dům.“

„Bůh nás ochraňuj!“ vykřikla Anna, padla na kolena a začala se modlit. V očích měla slzy.

Jindřich si jí nevšímal. Rozběhl se k malému Matějovi. U keřů měl položenou kosu, jíž obžínal trávu kolem pole. Popadl ji a ujasňoval si: „Jaké mají zbraně?“

„Já nevím,“ zajíklo se dítě. Matka Matěje poslala, aby rodinu varoval. Měli utéct a schovat se. Tak se to na vesnicích dělávalo. Vojákům se postavit nešlo a lepší bylo zachránit holý život. Cecílie věděla, že jí může pomoci jen Bůh. Ale ti ostatní se mohli zachránit útěkem. Lapkové obvykle zbytečně nezabíjeli. Pobrali, co chtěli, a zmizeli. Měla tedy naději přežít.

Jindřich se rozběhl k vesnici. Pole leželo kousek za usedlostí, a tak se dostal přes humna nepozorovaně až do stodoly. Vůbec nepřemýšlel, tělo jako by samo vědělo, co má podniknout. Kosu opřel o stěnu a ze špalku vytrhl sekeru. V tu chvíli vrazil dovnitř jeden z lapků s mečem v ruce.

„Pokrata měl pravdu,“ zabručel zlostně. „Zahlédl stín. Chlape, co tu děláš? A polož tu sekeru!“

Jindřich poslechl a rozpažil ruce na znamení, že se vzdává. Tušil, co lapka udělá. Měl přesný plán. Muž s mečem se blížil. Přitom s křivým výrazem vysvětloval, aby se nebál, že ho chce jen prohlédnout, zda u sebe nemá nějaké peníze.

„Nemám, přísahám. Prosím, nechte mne žít, urozený pane,“ koktal Jindřich jakoby ochromený strachem.

„Neboj se, já ti nechci ublížit,“ opakoval lotr. Pak zvedl meč a prudce jím máchl. Na to Jindřich čekal. Bleskurychle se sklonil, takže mu meč prosvištěl nad hlavou. Přitom uchopil do ruky kosu, která stála za ním, a jako když se seká obilí, švihl s ní těsně nad zemí. Byla ostrá a jednu lapkovu nohu téměř přesekla. Ostří skončilo pevně zaklíněné v té druhé.

Lotr zakvílel, pustil meč a zhroutil se na podlahu. Jindřich se sehnul a meč uchopil do ruky. V tu chvíli věděl, že nedrží tuhle zbraň poprvé. Byl si jistý, že ví, jak s ní zacházet. Jako by to dělával denně, meč zvedl a jedním úderem ukončil život těžce zraněného nepřítele. Mlat kolem se barvil krví.

„Co to bylo za křik?“ ozval se ze vrat hrubý hlas a vzápětí dovnitř vrazil druhý lapka. Měl na sobě drátěnou košili, na hlavě přilbici a v ruce rovněž meč. Rychle pohledem zhodnotil situaci a pak se na Jindřicha vrhl. Posměšně si měřil vesničana s mečem v ruce. Byl zkušený válečník a věděl, jak těžké je tuhle zbraň dobře ovládat. Podle jeho názoru neměl ten mládenec nejmenší šanci. A jeho druh musel být pitomec, když se nechal od nějakého vesničana zabít.

Jindřich potěžkal meč, ruka si potřebovala zvyknout na jeho váhu. Rozhlédl se, aby měl představu, kam může ustoupit a jaké překážky má v cestě. Pak už na to nebude čas. Ve stodole moc místa nebylo, ale to dávalo výhodu spíše jemu. Muž v drátěné košili byl rytíř, v žádném případě ho podceňovat nesměl. Ale nebál se ho.

Ostří se srazila. Jindřich stál pevně, byl po otci Joštovi silák. Ustoupit tedy musel lapka. Na jeho tváři se mihl výraz překvapení. Ale hned zaútočil znovu. Byl si jistý, že to byla jen náhoda. Sedlák nemohl umět bojovat mečem! Naznačil výpad a pak ťal z opačné strany. K jeho neobyčejnému úžasu však ten mládenec jeho výpad lehce vykryl, jako by byl zkušený šermíř. Zaklel a vrhl se znovu do boje. Jindřich odrážel jeho výpady lehce, ale stále se jen kryl. Věděl, že tohle útočníka ukolébá. Potřeboval jistou ránu. Nepřítel měl zbroj, zatímco Jindřich nikoli. Nemohl tedy riskovat výpad, jímž by soka jen zranil, byť třeba těžce. Přitom by se však odkryl a mohl by to pořádně schytat sám.

Konečně lapka udělal chybu. Útok Jindřich odrazil a hned pak další. Lapka musel udělat rychlý krok dopředu, a nestál tedy na nohách zcela pevně. Místo aby se stáhl a kryl se, lehkomyslně ťal znovu a spoléhal na náhodu. Jindřich ustoupil, a když ho soupeřův výpad minul, udeřil do jeho meče z opačné strany, aby soka co nejvíce vychýlil. Povedlo se. Lapka zakolísal a Jindřich mu svou zbraň bleskurychle vrazil pod břicho, tam, kde končil lem zbroje.

Lapka vykřikl, pokusil se ještě o jeden výpad, ale Jindřich stihl odskočit. Svůj meč musel nechat zabodnutý v jeho těle.

„Ty pse…,“ sykl muž a zhroutil se na mlat.

Jindřich nemínil ztrácet čas. Někde musel být ještě ten třetí. Z těla mrtvého soka vytáhl meč a vyběhl na dvůr. U vrat stodoly stál osedlaný kůň a u sedla visela kuše a toulec se šipkami. U východu ze dvora na náves seděl na koni třetí lapka a na provaze držel tři krávy, které se zrovna chystal vyvést ven.

„Nech je být!“ houkl na něj Jindřich.

Lapka se zarazil, pak provaz pustil a seskočil na zem. Pochopil, že se jeho druhům muselo něco stát, a tohle nemínil nechat být. Tihle vesničtí burani si to pořádně odskáčou! Vrazil do domu a vzápětí vyvlekl na zápraží vzpouzející se Cecílii. Posměšně křikl: „Podívej se, ty zvyjebanče, co s ní udělám. Nechtěl by sis prohlédnout své dítě? Hned ho uvidíš!“

Zvedl tesák, aby jí ho vrazil do břicha.

Jindřich popadl do ruky kuši. Na zlomek vteřiny zaváhal. Lotr na zápraží se pobaveně rozesmál. Ani on to se samostřílem neuměl. Chtělo to léta cviku. To uměl jen hejtman, který jim velel.

V tu chvíli se Jindřichovi před očima mihlo okénko ve věži hradu Příběnice, kde kdysi věznili jeho otce Jošta a kněze Korandu. Uviděl štít v ulici, do kterého se trefil, když ho do svého houfce přijímal Jakoubek z Vřesovic. Ve zlomku vteřiny mu hlavou proběhl celý jeho život. Teď už věděl, kdo doopravdy je.

Natáhl tětivu, vložil šipku, zvedl samostříl, rychle zamířil a stiskl spoušť. I když to bylo od stodoly na zápraží nejméně padesát kroků, lapku zasáhl do krku přesně ve chvíli, kdy se chystal Cecílii probodnout.

Lotr vykřikl a zhroutil se na zem. Jindřich odhodil kuši a rozběhl se k domu. Sevřel Cecílii do náruče. Chvěla se a v očích měla slzy. Objala ho, a i když to jindy nemívala ve zvyku, řekla, že ho miluje.

„Já tebe taky,“ odpověděl poctivě.

„Ohlásíš to v Žatci?“ zeptala se, když se konečně vymanil z její náruče. Nechtěla se ho pustit a nepatrně se třásla.

„Ne! Ty mrtvé zahrabeme v lese, zbraně se nám mohou hodit a koně taky. Alespoň už nebudu muset do pluhu zapřahat krávy. Na tomhle přepadení jsme vydělali.“

„Bůh nad námi držel ruku,“ souhlasila. Ale přitom si ho trochu podezřívavě měřila. I jí bylo zřejmé, že tohle nebyl zdaleka jeho první boj v životě. Jindřich jí však nemínil nic vysvětlovat. Kdysi opustil Břízku a pak toho léta litoval. Nechtěl udělat stejnou chybu. Tady byl doma a měl ji, její švagrové i všechny děti rád. A cítil za ně odpovědnost. Pravda, tenhle život neskýtal příliš vzruchu, ale byl určitě lepší než to, co zažil jako voják.

Večer se pak dlouho modlil za spásu duše své zemřelé manželky Kristiny. O měsíc později se dozvěděl, že po smrti je i jeho otec Jošt. Neměl, kam by se vracel.

KAPITOLA 2

Před příchodem adventu toho roku, kdy se císař Zikmund ujal vlády, byl Matěj Smolař už po několikáté zbaven křesla staroměstského konšela a začal zase žít se svou manželkou Markétou. Své výnosné soukenické řemeslo předal Markétinu synu Jeníkovi a sám si koupil dům s dílnou v Prachaticích. Markéta se ještě nějakou dobu starala o domácnost své dcery Adléty v Písku, než se vzpamatovala po těžkém porodu. Ale hned jak se dcera cítila lépe a začala sílit, odstěhovala se do Prachatic i ona.

Když tam přijela poprvé, byla ohromena, jak výstavné to je město. Před lety ho vydrancoval Jan Žižka a část tehdy lehla popelem. Od té doby si měšťané postavili nová obydlí. Všechno to byly solidní domy se širokým podloubím, zdobeným průčelím a nádherně klenutými mázhauzy.

Matěj Smolař vlastnil dům v nejlepší ulici, která vedla od rynku k horní bráně. Bráně se tu říkalo Pasovská a u ní končila proslulá Zlatá stezka. Ulice, v níž jejich dům stál, se jmenovala Solná, neboť slovo sůl se tu skloňovalo denně na všech nárožích. Sůl přinášela městu bohatství.

Život v Prachaticích se Markétě zalíbil. Měli pár sousedů, s kterými se dalo mluvit, na trzích sehnala všechno, co potřebovala, a nikdo si jí příliš nevšímal. Farář v kostele svatého Jakuba byl utrakvista, ale rozumný, rozhodně postrádal nesmiřitelný fanatismus některých pražských kazatelů. Zdálo se jí, že i Matěj Smolař je tu spokojený. Dílna utěšeně vzkvétala a on se vracíval domů v dobré náladě, někdy si i zpíval. Večer spolu poseděli, rozprávěli a pravidelně se milovali.

„Tak máme novou vrchnost,“ oznámil Matěj Smolař, když se na počátku léta vrátil domů později než obvykle. Markéta si už začala dělat starosti. Skoro omluvně pokračoval: „Zdržel jsem se na radnici. Hejtman představoval našemu novému pánu všechny významné měšťany. A k nim patřím i já. Císař Zikmund totiž zastavil Prachatice Janu Smilovi z Křemže.“

„Není to ten lapka, co sedí na hradě Husi?“

„Přesně ten,“ souhlasil Matěj Smolař a posadil se ke stolu. Kývl na znamení, že by rád jedl. Markéta rychle přinesla mísu. Tentokrát připravila kotlety pečené s tymiánem, šalvějí a medem. Nádherně voněly a jí se už sbíhaly sliny. Začaly stydnout, proto byla rozmrzelá, že se manžel zpozdil. Kručelo jí v žaludku, ale teď byla ráda, že to vydržela a počkala na něj. Společné večeře považovala za nejhezčí chvíle celého dne. Dokonce se jí v poslední době líbily víc než milování. Ale to by svému manželovi nikdy nepřiznala.

Bylo jí něco málo přes čtyřicet, ale byla stále krásná zralá žena. Každý věk nesl své a Markéta si teď mnohem více než dříve potrpěla na klid a pohodu. Ty tam byly bouřlivé časy jejího mládí, kdy kráčela v čele průvodu s univerzitními studenty a brojila proti papežským odpustkům.

Matěji Smolařovi bylo sedmapadesát. Mnoho mužů se v časech právě skončených válek tak požehnaného věku nedožilo. Ale on se za starého nepovažoval. Nosil v duši jakýsi neklid, který ho celý život hnal za úspěchem. Kdysi oddaně sloužil zájmům kališníků na Staroměstské radnici. Ale vděku se nedočkal. Markéta věřila, že tuhle ctižádost přenesl teď na svou novou dílnu.

Nejprve dojedli, Matěj Smolař ženu za jídlo pochválil a teprve pak pokračoval. „Něco zlé je vždycky k něčemu dobré. Jan Smil z Křemže přepadal kupce a nejspíše stále přepadá. Ale nikoli tady, většinou na druhé straně hor, v Rakousích. Podstatné ovšem je, že stál vždycky na straně Tábora a proti Rožmberkům. Je dobrý kališník a to znamená, že se bude v Prachaticích ctít kalich i nadále.“

„To je jistě správné,“ souhlasila opatrně. „Ale jak tě znám, můj milý, tohle není věc, která tě tak rozradostnila. Na očích ti vidím, že se bavíš.“

„Aby ne,“ souhlasil a sám přinesl na oslavu dva džbánky vína. Jindy pili pivo. „Tenhle Jan Smil z Křemže byl kdysi rožmberským manem. Něco prý však svému pánovi vzal a ten ho uvěznil. I když se ho zastal císař Zikmund a rovněž zemský sněm, trvalo dlouho, než ho Oldřich z Rožmberka propustil. Od té doby Rožmberk oddaně sloužil Zikmundovi, zatímco Jan Smil z Křemže bojoval proti němu. A teď si představ, že právě tomuhle rytíři Zikmund věnoval Volary a zastavil nejen Prachatice, ale také nějaké vesnice, které dříve patřily klášteru ve Zlaté Koruně. Umíš si představit, jak Oldřich z Rožmberka zuří?“

„Umím. Ale nechápu, proč z toho máš takovou radost. Ty proti němu něco máš?“

„Jistě,“ potvrdil bez úsměvu Matěj Smolař. „To on s několika dalšími katolickými pány stál za mým odvoláním z konšelského úřadu. Tehdy nás vyhnali všechny! Mně, purkmistra Velvara i našeho přítele Václava Hedviku.“

„Ano, to bylo hanebné,“ souhlasila Markéta, ale cítila, že ji u srdce bodlo strachem. Věřila, že tahle věc je dávno skončená. Jenže způsob, jakým o ní Matěj Smolař hovořil, ji utvrdil v obavách, že pro něj to uzavřená záležitost není. Když se stěhovali sem, do Prachatic, slíbili si, že se nebudou starat o politiku pražských měst. Ač nerada, už si zvykla, že v politických záležitostech drží manžel své slovo vůči ní jen zřídka. Byla z toho tak rozmrzelá, že se s ním později odmítla po dlouhé době milovat. Skoro se urazil.

Vítek byl na svatbě své dcery Klárky a rytíře Matěje Višně z Větřní opravdu šťastný. V životě dosáhl vlastně všeho, co si mohl křesťan přát. Díky otci Mikulášovi byl jeho rod povýšen do rytířského stavu, dceři předal věnem tvrz v Pasovarech i s několika vesnicemi a její manžel se zdál být dobrý člověk.

Jediné, co Vítkovu mysl opravdu zaměstnávalo, byl fakt, že nedávno onemocněl morem. Na rozdíl od většiny lidí nemoc přežil. Bůh byl k němu milosrdný. Bylo to už dávno, co studoval, ale ještě si pamatoval lekce na univerzitě. Tehdy spolu s Mikulášem z Pelhřimova, Janem Příbramem a dalšími navštěvoval přednášky Jana Husa. Jejich učený a laskavý mistr jim říkával, že ve všem, co se děje, v tom dobrém i v tom zlém, je boží záměr. Byl jistě i v tom, že nyní stáli při obraně kalicha proti sobě dřívější přátelé a spolužáci z univerzity.

Vítek měl pocit, že v životě dosáhl všeho, oč by měl křesťan usilovat. Ale přesto si ho Bůh k sobě nepovolal. To znamenalo, že s ním má ještě nějaké plány. Ale jaké? Tahle otázka Vítka trápila. Kdykoli to bylo možné, navštěvoval hrob svých rodičů v Krumlově. Klečel u něj dlouho a ptal se, ale nikdo mu neodpovídal.

„Tatínku, proč se mračíš?“ zeptala se ho jednou Klárka. Teď chodila jako vdaná žena s hlavou zavinutou, ale nikoli ledabyle nebo parádně, jak to dělávaly ženy v okolí, ale ovazovala si i líce a krk na způsob řeholnic. Stále v sobě nosila úctu k časům, které strávila jako novicka mezi cisterciačkami.

„Chceš slyšet pravdu?“ I když si dokázal získat ztracenou lásku své milované Klárky zpět, stále jako by se bál hovořit s ní o špatných pocitech.

„Nechci, aby mi otec lhal!“ odpověděla a přísně mu zahrozila. Ale její oči se dívaly laskavě. Už dříve se změnila k lepšímu, ale teď, po svatbě, si zjevně a naplno užívala své pozemské štěstí. Klárka nebyla nikdy povrchní a vše, co se kolem ní dělo, brala smrtelně vážně. Pomalu začínala chápat, že si může vážit i lidí, kteří občas hřeší. Samozřejmě jen v případě, pokud to nebylo proti prvním třem přikázáním Desatera. Okázalou úctu k Bohu považovala za stejně důležitou, jako že člověk musí dýchat. Utrakvisty nenáviděla. Byli to právě kališníci, kteří vydrancovali klášter, v němž jako svobodná dívka vyrůstala.

„Nikdy ti nelžu,“ ohradil se Vítek. „Ale každý má občas starosti, s nimiž nemusí chodit na trh. Copak ty mi vždycky povíš všechno?“

„Snažím se. Pokud bych však měla opravdu nějaké starosti, určitě bych se v první řadě svěřila tobě. I když Matěje miluji, ty jsi můj otec! A já tvoje jediná dcera. Dítě tvé krve,“ dodala významně. Jen Vítek věděl, jak je to doopravdy. Když jeho žena kdysi na Helfštýně potratila a bylo zřejmé, že už nikdy nebude mít děti, přinesl domů z Olomouce nemluvně a to vychovávali jako své. Jen jedinkrát v životě se dopustil křivopřísežnictví. To když v Krumlově před oltářem Klárce odpřisáhl, že je jejím rodným otcem. Občas se k tomu sama vracela, protože to bylo pro ni z nějakého důvodu velice důležité. Nepochybovala, že je její skutečný otec.

„Já vlastně žádné starosti nemám,“ přiznal se Vítek po krátkém zaváhání. „Žiju tu a těším se z tvého štěstí. Občas mne napadají různé otázky, ale nejsou důležité.“

„Všechno je důležité! Tvrz je velká, pokud by sis chtěl přivést ženu, já se rozhodně zlobit nebudu. Přála bych ti ji. Když jsem tě opustila, protože jsi po smrti mé matky začal žít s její sestrou, udělala jsem hloupost. Já nejsem tím, kdo by měl soudit jiné. Kdož jsi bez viny, hoď kamenem. Ale já to rozhodně nejsem.“

„O to tu nejde! Před čtyřmi lety jsem oslavil požehnaných padesát let, má drahá,“ počítal Vítek na prstech. Chodil hladce oholený, snad proto, aby nepřipomínal kališníky, kteří si libovali ve starozákonním porostu svých brad. Ve tváři měl drobné vrásky, ale živé oči a navzdory věku chodil vzpřímeně a rázně. Čím byl starší, tím více připomínal svého otce písaře Mikuláše. Po něm zřejmě zdědil i naději na dlouhý věk.

„Neříkám, že bych se občas po hezké ženě neohlédl,“ pokračoval a snažil se o lehkovážný tón. „Jenže buď je příliš mladá, a lidé by se mi pak smáli, nebo je příliš stará, a co s ní pak já? Tělo by si možná dalo občas říct, jenže mé srdce patří Rozárce. Tvá matka byla skvělá žena a raději vzpomínám na ni, než abych se hádal s jinou, která by přišla po ní. Možná bych byl vůči té nové nespravedlivý, protože bych ji stále srovnával s ní. Nikdy jsme o tom nemluvili, ale její sestře, i když byla krásná a na mě opravdu milá, jsem nedokázal vyznat lásku. Prosila mne o to, ale já ji zklamal. Proto mne opustila a já se na ni nezlobím. Chyba nebyla v ní, ale ve mně.“

Jindy, pokud se Vítek zmínil o Kateřině, Klárka se obvykle stáhla. Svou tetu z duše nenáviděla. Jenže tentokrát v hovoru pokračovala. „Dobrá, nelžeš mi. Ale neříkáš ani celou pravdu. Otče, co tě trápí?“ Naléhavě ho uchopila za ruku a stiskla ji. I když byla proti němu drobná, měla sílu.

„Tak já ti to tedy povím. Nechápu, proč jsem ještě na tomto světě. Jaké má se mnou Bůh záměry? Proč mne nechal žít? Komu jsem ještě užitečný?“

„Mně,“ opáčila a políbila ho na tvář. Slíbila, že mu upeče jeho oblíbený jahelník, a odběhla do kuchyně. Ale celou věc nehodila za hlavu. Večer pak, když se uvelebila v manželově náruči na lůžku, mu o hovoru pověděla.

Matěj Višně z Větřní ji pozorně vyslechl. Byl rytíř, do Pasovar se přiženil a považoval za správné, že tady rozhoduje jeho žena.

„Tvůj otec si vždycky všechno moc bral,“ řekl, když Klárka skončila. „Znám pár starců, kteří se ptají stejně jako on. Jen mučedník se těší na smrt. Každého křesťana musí trápit, zda dojde spasení. Čím je kdo starší, tím víc o tom přemýšlí. Já bych v tom nic jiného nehledal.“

„Ty jsi taky se vším hned hotový,“ pokárala ho nepřívětivě. „Za prvé, můj otec není stařec. A za druhé, on nepřemýšlí o své smrti, ale o tom, proč ještě žije. To je přece něco úplně jiného.“

„Když myslíš? Pokud by to tak však opravdu bylo, rozhodně v tom nehledej nic vznešeného zase ty, má drahá. Já bych řekl, že se prostě nudí. Nezapomeň, žije sám!“

„Má mě. Tedy… má nás dva.“

„Tvůj otec je mimořádně vzdělaný a celý život se pohyboval mezi vznešenými muži. Byl zvyklý zabývat se složitými záležitostmi. Tohle mu teď určitě chybí. Ale měl bych nápad.“

„Aby zase sloužil v Krumlově? Na to zapomeň!“

„Vlastně jsem ti to chtěl povědět hned, jenže tys začala se svým otcem, má drahá,“ řekl Matěj Višně z Větřní a nepatrně se ošil. „Na cestě z pražských měst se tu zastavil jeden rakouský rytíř.“

„Viděla jsem ho. Ani mne nepozdravil.“

„Víš přece, jak to chodí. Žena není důležitá. Tedy je, ale pro jiné tolik ne,“ chtěl se rychle opravit. Hned pochopil, že se v řeči zamotal a neví, jak z toho ven. Ještě chvíli cosi koktal, ale pak se Klárka rozesmála a on s úlevou také. Teprve když se přestala smát, pokračoval: „Přinesl mi důležitý vzkaz svého pána. Rakouský vévoda Albrecht mne žádá, abych opět vstoupil do jeho služeb. Císař Zikmund na tom není se zdravím dobře, a až zemře, Albrecht má zdědit českou královskou korunu. To není tajemství, ale jedna věc je Zikmundova závěť a druhá, co se hodí našemu panstvu.“

„Abys mu sloužil jako žoldnéř? Nikdy!“

„Ani dříve jsem nebyl žoldnéřem. Měl bych se stát jeho vyslancem, který by tady na jihu Čech hájil jeho zájmy. On reprezentuje víru v Kristovu pravdu proti těm kališnickým pomatencům.“

Klárka se na něj přísně podívala. Věděla, že takhle ten vzkaz rozhodně řečen nebyl, ale její manžel tu věc chytře postavil způsobem, že dobře odmítnout nemohla. V duchu dokonce pocítila hrdost, že by měl získat tak významné postavení. Ale stále ještě nebyla o správnosti toho kroku přesvědčená. Stáhla obočí a zeptala se, jakou roli by v tom měl mít její otec, jak před chvílí naznačil.

„Zatím nevím,“ přiznal se Matěj Višně z Větřní. „Mohl by mne do Vídně doprovodit. To ho určitě rozptýlí. Albrecht Habsburský je chytrý muž a na rozdíl od svého tchána Zikmunda má jisté zásady. Tvůj otec také. Třeba si porozumí. Umím si představit, že i tvůj otec by mohl od Albrechta dostat úkol, jak hájit tuhle zemi před kacíři. Blíží se rozhodující zápas, to ti jistě říkat nemusím. Smrtí císaře Zikmunda se všechno změní!“

Klárka se na okamžik zamyslela a pak souhlasila. Měla radost, že její muž je tak chytrý, a proto ho objala a začala vášnivě líbat. V soukromí na své řeholní mládí ráda zapomínala.

Už když projížděl Nepomukem, dozvěděl se Jan, že jeho hamr v Železném Újezdu kdosi přepadl. Ráno to na rynku povídal jeden venkovan, který přivezl sýry na prodej. Vlastně ho to ani nepřekvapilo. V časech válek chránila hamr autorita jeho otce Olbrama, který byl píseckým purkmistrem a patřil k oddaným stoupencům kalicha. Ruku nad jeho majetkem držel sám Mikuláš z Pelhřimova, a tak ho nechávali táboriti být.

Díky tomu, že hamr dodával po Olbramově smrti železo do Písku i na Tábor, měl Jan klid i později, kdy hamr zdědil, ač sám byl katolík a žil v Plzni. Jenže vliv Tábora už nebyl zdaleka takový jako před porážkou u Lipan. Mnoho bývalých táborských spojenců se vymklo vlivu kazatelů. Malé houfce v čele s chudými hejtmany začaly přepadat ve jménu kalicha, neboť rytíři ztratili příjmy, které do jejich truhlic plynuly z rejs za hranice. Dříve získávali kořist jako členové polních vojsk, nyní na vlastní pěst. Jinak se prostě živit neuměli.

I když Jan pospíchal, zastavil se ještě v Čížkově, vesnici, odkud to bylo k jeho hamru už jen kousek cesty přes les. Ale rychtář nic nevěděl. Jen to, že celý dvorec shořel a lidé jsou mrtví.

„Zachránil se jen Štěpán,“ vykládal. Bylo mu jasné, že něco takového mohlo postihnout klidně je. Štěpán byl syn huťmistra Kušky. Byl o dva roky starší než Jan a pracoval v hamru. „Šel do lesa kácet stromy, až kdesi pod brdským hřebenem. Když se vrátil, bylo po všem. Ale i tak se vydal po stopách těch lotrů. Ještě se nevrátil.“

„Odvezli jste mrtvé na hřbitov?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou čížkovský rychtář a rysy ve tváři mu ztvrdly. „Kdo by to zaplatil?“

„Copak nejste křesťané?“ pokáral ho chladně Jan. Když bylo kdysi v Čížkově zle a lidé umírali hlady, otec Olbram všechny živil několik měsíců. Nikdy mu tu službu neoplatili.

„Ti v hamru byli kališníci,“ odpověděl stejně chladně rychtář. Víc nebylo třeba dodávat. Když lidé v Čížkově hledali práci, ochotně za pár stříbrňáků pro hamr pracovali. To jim kalich nevadil. Ale Jan se už nedivil ničemu. Kývl na pozdrav a beze slova rychtu opustil. Ve statku na kraji Čížkova pronajal povoz a s ním se vydal do hamru.

Byl ostřílený válečník a v mládí toho viděl hodně, přesto se té návštěvy děsil. Huťmistr Kuška ho jako dítě choval na klíně, vyprávěl mu pohádky a zpíval německé písničky. Jeho žena mu podstrkovala pamlsky, aby to rodiče nevěděli. Byl nejmladší, a všichni v hamru ho proto rozmazlovali. Ucítil, že mu vlhnou oči.

Když se po cestě blížili k dřevěné palisádě, která hamr chránila, pochopil, že škody jsou ještě horší, než mu líčili. Shořel nejen hamr, ale i všechny sruby kolem. Brána byla vyvrácená, popelem lehly i přístřešky a zásoby dřevěného uhlí. Povalené byly troky, které přiváděly k hamerskému kolu vodu. Tavicí pec pukla a vyteklo z ní železo, jež na zemi v hlíně ztuhlo a připomínalo jazyk, který zlomyslně vyplazuje zlý démon. Jediné, co zůstalo, byla hromada hřiven utaveného surového železa, pro kterou sem přijel. Dobytek byl pryč, pryč byly i oba povozy.

Kuškovo tělo leželo jen několik kroků od brány. Zavražděný huťmistr držel v ruce zlomené topůrko sekery. Bylo zřejmé, že nedal svůj život lacino. Jeho ženu našel za shořelým srubem, v ruce držela tělo své dcerky. Obě měly rozbité hlavy. Těla dvou tovaryšů byla pohozená u hamerského kladiva, zabili je u stěny přístřešku a ten se na ně později zřítil. Dva mladší syny huťmistra Kušky objevil až po delším hledání. Ukryli se v přístřešku s dřevěným uhlím, tam je později vrazi našli, svázali a upálili.

Jan se posadil na ohořelý trám a po tvářích se mu řinuly slzy. Proč? Copak Bůh nemá srdce? Ti, co tohle spáchali, nemohli být křesťané. Komu Kuška ublížil? A jeho rodina? Pracovali v hamru a starali se jen o to, aby tu byl pořádek. Jejich hlavním prohřeškem bylo, že měli majetek. Ale i kdyby tu chtěli vrazi loupit, proč je pobili tak krutě? A proč všechno zničili? Odpověď byla zřejmá. Kališníci se jim pomstili za to, že slouží katolíkům. Plzeň byla v očích radikálních rytířů původcem porážky u Lipan. Bylo to naivní, ale statečná obrana Plzně k porážce sirotků a táborů rozhodně přispěla.

Mnozí navíc věděli, co Jan provedl Čapkovi ze Sán, když mu k jeho potupě odvedl velblouda, kterého si tam husitský hejtman pyšně přivedl jako dar od polského krále. V očích některých fanatických stoupenců Tábora žili v hamru zrádci.

Sklonil hlavu a cítil, že má srdce prázdné. V časech války museli být lidé připraveni na to, že vládne násilí. Ale válka skončila. Kdyby tak mohl, osobně přiloží hořící louč k domu některého táborského kališníka. Ale věděl, že to je hloupé. Jestliže už není válka, nemůže se mstít podle zásady oko za oko. Ale hlavně, viníkem nebyli lidé jiné víry, ale konkrétní zločinci. Ty musí potrestat.

Vstal a požádal čeledína, který ho z Čížkova doprovázel, aby mu pomohl naložit mrtvá těla na pronajatý vůz. Pak vyrazili do Přešína, jehož kostel obyvatelé hamru dříve navštěvovali. Faráři zaplatil za tři zádušní mše, pohřbil mrtvé a pak se vrátil do hamru. Na vůz s pomocí čeledína naložil hřivny surového železa. Tahle fůra bylo to jediné, co mu z dědictví po otci zbylo. I když nebyl chudý, na to, aby hamr obnovil, rozhodně neměl. Věděl dobře, že ho čekají hubená léta, protože přišel o hlavní část svých příjmů.

KAPITOLA 3

Markétinu synu Jeníkovi bylo sedmnáct let. I když byl nevlastní, Matěj Smolař ho měl rád, jako by byl jeho krve. Když musel Markétin manžel opustit křeslo staroměstského konšela a rozhodl se, že už nechce v pražských městech žít, předal mu svou výnosnou soukenickou živnost. Jeník se v jeho dílně vyučil a práci i obchodu rozuměl. Navzdory tomu ho představení staroměstského soukenického cechu mezi sebe nepřijali a jednali s ním, jako by patřil mezi chudé mistry. I když opak byl pravdou. Spravoval dva domy a jeho dílna na konci Caletné u brány patřila mezi největší ve městě.

„To máš těžké,“ konejšil jeho zlost Václav Hedvika. Stařičký muž, rovněž zbavený konšelského úřadu, ho pravidelně navštěvoval. Byl dávným rodinným přítelem a Markétě slíbil, že na jejího syna občas dohlédne.

„Ty, tvůj otec i já jsme vždycky hájili kalich. Jenže příliš horlivě na to, aby nás ti, co teď poklonkují Zikmundovi, považovali za přátele.“

„Oni přece také ctí kalich!“ vybuchl Jeník.

„Ano, ale současně ctí svůj majetek, pohodlný život a své postavení. Víš dobře, že je nezbytné, aby byl kalich přijat v celé zemi. Jen tehdy, pokud budou všichni obyvatelé našeho království jedné víry, nastane klid. Katolíkům nelze ustupovat. Utrakvistická církev musí mít svého metropolitu. Na našeho arcibiskupa Jana Rokycanu však neustále útočí. I kališníci, třeba zrovna ten hanebný Jan Příbram nebo Jan Papoušek ze Soběslavi. Musíme se bránit!“

„Já nemluvím o sporech kazatelů, ale o tom, jak se mnou v cechu jednají. Na posledním jednání jsem neseděl v čele, ač tam dříve Matěj Smolař sedával. Prý jsem na to mladý. Jenže to jsou výmluvy! V cechu se všechno řídilo podle zámožnosti. Teď prý ne.“

„Ale to spolu souvisí, Jeníku. Myslím spory kazatelů a ty tvoje,“ vysvětloval trpělivě Václav Hedvika. „Tady v pražských městech existují dva tábory. Tím jedním jsme my. Tím myslím sebe i tebe, ale také Matěje Smolaře a tvou matku Markétu. I když odešli, v srdcích jsou rozhodně s námi. Jsou to dobří kališníci. V našem čele stojí odvolaný purkmistr Jan Velvar a rozhodně i Jan Rokycana. My jsme ti, kteří odmítali ústupky. Proti nám jsou lidé, kteří chtějí z víry v kalich těžit, místo aby ho hájili do hrdel a statků. Na prvním místě náš nový purkmistr Pešík z Kunvaldu. Na Staroměstskou radnici ho dosadil císař Zikmund. A je ti doufám jasné, že si tuhle poctu nezasloužil odporem vůči němu. Na rozdíl od Jana Velvara. Boj o to, jakou váhu bude mít v naší zemi kalich, je bojem o to, jaké postavení budeme mít my sami. Chápeš?“

Jeník nepatrně pokrčil rameny. Býval vždycky bouřlivák, ale v posledních letech přece jen trochu zmoudřel. Dosud ho nenapadlo, jak jsou věci složité. Byl přesvědčený, že jeho problémy vyplývají z prostého pohrdání. Ostatní soukeníci ho úmyslně přehlížejí. Najednou mu došlo, že to je opravdu spiknutí. Ti, kteří zradili kalich, chtějí teď umlčet jeho věrné stoupence. Ty, co vytrvali. To se samozřejmě netýkalo jen jeho, ale celého Starého Města pražského. A vlastně celého království.

„Nebyl pak náš boj zbytečný?“ zeptal se polekaně.

„Rozhodně ne,“ vrtěl rezolutně svou šedivějící hlavou Václav Hedvika. „Byl by zbytečný jen tehdy, pokud bychom složili zbraně. Jenže to my neuděláme, chlapče. Boj pokračuje!“

„Odpusť, ctihodný sousede, ale celá obec přísahala věrnost novému králi Zikmundovi. Přísahal jsem já, můj otec a ty rovněž. Pokud chceme pokračovat v boji, neměli jsme přísahat. Mnozí to odmítli.“

„Nešlo to jinak. Souhlasím však, že boj za Kristovu pravdu nelze vést tak, že zradíš přísahu. Jenže císař Zikmund je těžce nemocný stařec. Mám dobrého známého na jeho dvoře. Ten mi prozradil, že se nejspíše nezúčastní ani zemského sněmu, má potíže se šlechtou v Uhrách. Na počátku adventu hodlá opustit Prahu.“

„I když odjede, je to stále náš panovník.“

„To ano. Ale na noze se mu otevřely krvavé vředy. Zeslábl. Je možné, že se už do Prahy nevrátí. Bůh si ho brzy povolá k sobě. A co bude pak? Syna nemá, a v tom případě ztrácí naše přísaha platnost. Už na konci léta začali naši táborští přátelé v čele s Bedřichem ze Strážnice nový boj. Oni nepřísahali! Jan Kolda ze Žampachu dobyl město Náchod. To je velké vítězství.“ Václav Hedvika ztišil hlas a naklonil se k chlapci. I když byli v jizbě sami, skoro šeptem pokračoval: „Zikmund chce trůn odkázat svému zeti Albrechtovi Habsburskému. Ale to se mýlí! O tom, kdo získá českou královskou korunu, rozhodujeme my, představitelé země. Mnoho z nás se při různých důvěrných jednáních vyslovilo pro syna polského krále Kazimíra. My rozhodně Habsburka nepřijmeme! Jakmile Zikmund zemře, začneme jednat. A ty bys nám měl pomoci.“

„Není to tak dávno, co jsem se zasazoval o práva soukenických tovaryšů. A byl jsi to ty, kdo mne přivedl k rozumu. Tehdy jsi tvrdil, že se mám především starat o to, aby dílna prosperovala,“ opáčil vzdorně Jeník. Tahle věc ho stále bolela, protože ji považoval za svou velkou porážku.

„Povinnost vůči Kristovi nemůžeš srovnávat s něčím takovým,“ ostře ho napomenul Václav Hedvika. „Tehdy jsi navíc pravdu neměl, ale teď ji máme. Povím ti, co po tobě chci. Přiměješ Matěje Smolaře, aby se co nejdříve vrátil do Prahy. Jeho jméno tu má stále zvuk. Důvěrně mu povíš, že si jeho návrat přeje Jan Velvar a s ním další věrní Čechové.“

Barborka, paní na Čachrově, mohla být spokojená. I ona získala od císaře Zikmunda odměnu za věrné služby. Na to, že byla první, kdo do obležené Plzně přivezl zásoby, se nezapomnělo. Přimluvil se za ni sám kardinál Palomar. Požehnal její zbožnosti a za to obdržel měšec poctivých stříbrňáků, které Barborka věnovala na zápas církve proti kacířům.

Do zástavy vzápětí poté získala od císaře Zikmunda tři vesnice v údolí Ostružné a nadto právo vybírat na cestě ze Sušice do Klatov mýto u brodu před Kolincem. Tohle právo obratem postoupila za roční plat kmotrovi svých dětí Čejchanovi. Bylo to logické řešení, protože sama se o mýtnici starat nemohla, zatímco on vlastnil v Kolinci dvorec, skoro na dohled onoho brodu.

Na něj se navíc mohla ve všem spolehnout, byl vdovcem a pomáhal jí vychovávat malou Hátu a Čejchana. I ona byla vdova a na všechno sama nestačila. Dětem už běželo na desátý rok a bylo zřejmé, že se budou muset brzy postavit na vlastní nohy. Čejchanovi z Kolince mohla věřit ještě z jednoho podstatného důvodu. Byl jejím milencem.

Tím druhým se stal rytíř Bušek ze Strážova. Na rozdíl od Čejchana byl ženatý, ovšem zámožný, vlastnil hrad Opálku a v poslední době se účastnil všeho důležitého, co landfrýd katolického panstva v západních Čechách podnikal. To Čejchan z Kolince byl jiný. Nedalo se říci, že by byl vysloveně líný, ale pokud nemusel, zůstával nejraději doma. Věci veřejné ho nechávaly chladným. Zatímco Bušek jezdíval za Barborkou na Čachrov, za Čejchanem musela do Kolince jezdit ona. Několikrát mu to vyčetla, ale bylo to k ničemu.

Po svatém Martinovi se u ní nečekaně objevil bratr Jan. Přijel na koni a byl sám. Protože už začaly zimní plískanice, byl zahalený do pláště podšitého liščími kožešinami a na hlavě měl čepici z vydry, která byla tak velká, že mu přes čelo padala až na oči. Byl prokřehlý a rty měl lehce promodralé.

„Co tě přivádí, bratříčku?“ podivila se. „Nenapadlo mě, že se ještě letos uvidíme. To víš, tady na Šumavě za chvíli zapadneme sněhem a nedostane se sem živá duše. Stalo se něco?“

„Jistě, stalo. I když tě mám rád, Barborko, pro tvé krásné oči jsem rozhodně nepřijel,“ zabručel mrzutě. Došel ke krbu, v němž praskala buková polena, a natáhl k plamenům prokřehlé ruce.

Nechala donést džbánek svařené medoviny a buchty s povidly, které sama upekla. Večer měl přijet na návštěvu Bušek ze Strážova a buchty od ní mu velice chutnaly. Jak mu žertovně vyčítala, do ruky je bral něžněji, než když objímal ji. Tentokrát si však bude muset její milenec nechat zajít chuť. Bratr měl přednost.

Jan dvě hladově snědl, od rána neměl nic v ústech.

„Taky bys je mohl pochválit,“ napomenula ho. Byla starší, a podle svého názoru měla tedy právo kárat ho, byť byl muž. „Víš, co mi daly práce?“

„Tys jako moje Bohuše,“ odpověděl pobaveně. „Měla by sis pořídit dvě mísy. Na jednu by se dávalo jídlo, které by uvařila tvoje kuchařka, na druhou to, co ty. Aby jeden věděl, co má chválit.“

„Chválit máš vždycky. A křesťansky poděkovat za dary, kterých se ti dostává. Nějak jsi mi v té Plzni zvlčel, milý bratříčku. Ale dost řečí, možná budu mít dneska návštěvu, takže nemám moc času. Co se stalo?“

Jan jí poctivě pověděl o zničení hamru v Železném Újezdě. Soustředěně ho poslouchala. Tohle byla věc, která se dotýkala i jí. K nikomu z celé rodiny neměla tak blízko jako ke svému bratrovi. Možná proto, že oba byli válečníci. Druhý bratr Olbram byl podle ní k ničemu. Chlap, který má raději skriptorium a listiny než meč, nemohl mít její úctu.

„Víš, kdo to udělal?“ zeptala se, když skončil s popisem škod a povzdechl si, že Železný Újezd je definitivně ztracený. Obnovit ho by se rozhodně nevyplatilo.

„Vím,“ přiznal Jan. Vlastně proto na Čachrov přijel. On nebyl z těch, kdo by podobné hanebnosti odpouštěl. „Kuškův syn Štěpán byl těm lotrům na stopě, a i když je vyučený hutník, choval se jako ostřílený lovec. Oni o něm nevěděli, ale on jim byl pořád v patách. Abych to zkrátil, na svědomí to má Jan Smil z Křemže.“

„Stoupenec Tábora,“ nepřátelsky doplnila Barborka. „Ale proč? Majetky má u Prachatic, a pokud loupí, pak spíše na druhé straně hranice. Neslyšela jsem, že by tady v okolí někoho přepadl.“

„S uloupeným dobytkem a penězi odjel na Hus. Štěpán se ukrýval v lese a vydržel tam skoro týden. Sledoval, kdo na hrad přijíždí a odjíždí z něj. A představ si, koho zahlédl. Hermana Rváče!“

„Kdo je to?“

„Já to taky nevěděl, ale Štěpán ho zná. Vlastní huť s hamrem u Zdíkova, na cestě do Vimperka. Na Hus přijel sám, nevezl žádné zboží. Přenocoval tam a ráno zase odjel. Když jel tam, měl u sedla přivázanou koženou brašnu. Dost naditou. A když odjížděl, byla skoro prázdná. Co se z toho dá odvodit?“

„Nezdržuj a mluv!“ napomenula ho. Nikoli proto, že by tolik pospíchala, ale odpověď neznala. Navíc neměla ráda, když se její mladší bratr tvářil přemoudřele.

„Asi před půl rokem se na jarmarku v Písku Kuška s Hermanem pohádal. Na většině jarmarků v okolí směl až dosud prodávat jen náš hamr. Tohle privilegium zařídil otec, když ještě žil. Hned jak Štěpán toho huťmistra na Husi zahlédl, vydal se za mnou do Plzně. Dlouho jsme všechno zvažovali a došli jsme k závěru, že Smila z Křemže najal on. Proto ti lotři všechny povraždili a spálili hamr. Nepřijeli tam jen loupit, ale měli za úkol zcela zničit veškeré zařízení. Teď začne na jarmarcích prodávat své mizerné železo ten zvyjebanec od Vimperka.“

„To má logiku,“ přikývla Barborka. „Co hodláš udělat?“

„Jak jsem řekl, Železný Újezd nechám být. Rudy kolem bylo stejně málo. Časem se pokusím najít jiné místo, kde by se dala huť s hamrem založit. Ale na to teď nemám peníze. Zatím se budu živit obchodem. Nic jiného mi nezbývá. Přísahal jsem však, že Kušku a jeho rodinu pomstím.“

„Správné rozhodnutí. Předpokládám, že proto jsi přijel.“

„Jsi jediný rytíř, kterého znám tak dobře, aby mi pomohl,“ řekl a snad poprvé se usmál.

„A tys jediný chlap, kterému jsem ochotná pomoci, aniž bych za to něco chtěla,“ opáčila stejným žertem. „Musíme jednat opatrně. Nebylo by rozhodně dobré, aby se teď v celé věci objevilo tvoje jméno. Nepřátelé nesmí mít ani stín podezření. Jan Smil z Křemže je příliš vlivný, abychom na něj zaútočili sami. Musíme najít spojence.“

„A Herman Rváč?“

„S ním si nedělej těžkou hlavu.“

Do jizby vstoupil purkrabí Zejbiš a hlásil, že právě dorazil rytíř Bušek ze Strážova. Barborka nařídila, aby ho hned přivedl. Sotva za purkrabím zapadly dveře, dodala: „Mám své lidi. Tohle zařídí on. Ženská musí mít zastání. Protože mi Bůh vzal manžela, mám místo něj schopné milence.“

Do začátku adventu bylo Barborce a Janovi jasno. Bušek ze Strážova poslal tři muže, kteří Hermana Rváče zajali v lese nedaleko jeho hamru. Provedli to obratně, nikdo si ničeho nevšiml. Zajatého huťmistra odvezli na Čachrov.

Dva dny vzdoroval, než se přiznal. To už neměl skoro žádné zuby, několik prstů zlomených a na těle spoustu krvavých šrámů. Za to, aby Jan Smil z Křemže zničil hamr v Železném Újezdě, zaplatil dvacet kop stříbrňáků. Měl však podmínku, že se to musí stát nejpozději dva týdny po svatém Václavovi, aby mohl se svým železem navštívit trhy v Krumlově, Vodňanech a Strakonicích, kde dříve prodával Jan. Počítal, že mu příjmy za prodej železa vydání lehce nahradí. A nezmýlil se. Po železe byla velká poptávka.

Herman Rváč chtěl dát zabít i Jana, ale to Jan Smil z Křemže odmítl. Obával se, aby se proti němu nepostavil Janův starší bratr Olbram, pokud by pojal podezření. Olbram se stal na přímluvu Mikuláše z Pelhřimova píseckým purkmistrem, stejně jako jeho otec. Byl nejmladším purkmistrem široko daleko, vždyť mu bylo teprve osmadvacet let.

Možné bylo i to, že se Jan Smil z Křemže obával ještě více samotného Mikuláše z Pelhřimova. Biskupec vždycky držel nad rodem Prokopů ochrannou ruku. Jako hlava táborské církve byl v kraji stále velice vlivný, i když už zdaleka ne tolik jako před lipanskou bitvou. Zabít Jana se jevilo příliš riskantní. Ale vydrancovat hamr a nedat se přitom poznat, to bylo snadné a zdánlivě bezpečné. Jan Smil z Křemže měl však smůlu, že unikl Kuškův syn. A že měl navíc tolik odvahy, aby ho sledoval.

Smůlu měl i Herman Rváč. Své přiznání musel nadiktovat čachrovskému faráři, který vše zapsal a jako svědek stvrdil, že tato slova zajatý huťmistr opravdu pronesl. Ten na znamení souhlasu otiskl na spodek pergamenu svůj palec. Na rozdíl od dětí píseckého Olbrama psát a číst neuměl.

Barborka, která výslech osobně řídila, si listinu spokojeně pročetla a pak nařídila, aby zmučeného huťmistra ošetřili a zavřeli do sklepení v její tvrzi. Pak poslala do Plzně pro svého bratra.

Jan se přihnal následujícího dne večer na zpěněném koni. I on si nejprve přiznání přečetl a potom se Barborky zeptal, co navrhuje udělat dál.

„Máme dvě možnosti,“ řekla a nechala přinést pivo s mísou opečených jelítek. „Tou první je, že Hermana Rváče předáme do Plzně, aby ho radnice soudila. Rozhodně by přišel o hrdlo. Tím se na veřejnost dostane, co spáchal Jan Smil z Křemže. Jenže nemyslím si, že by ho bylo možné dohnat před zemský soud. Dříve než by k tomu došlo, císař Zikmund zemře a zemské soudy přestanou zasedat do doby, než nastoupí nový panovník. Pak se začnou všichni urození přít, zda lze věřit katolíkům, pokud obviňují kališníka tak výtečné pověsti, jakou má Jan Smil z Křemže. Ale i kdyby se tím zemský soud zabýval, víc než k pokutě ho neodsoudí. Předpokládám, že to není trest, který by sis ty spolu s Kuškovým synem představoval.“

„To rozhodně není,“ souhlasil Jan a hladově se do jelita zakousl. Mastnota mu vystříkla na bradu, na Čachrově nedávno zabíjeli a jelita byla poctivá, plná krup, krve s kořením a tuku.

„Pak máme druhou možnost. Hermana Rváče zabijeme a někde tajně pochováme.“

„To je ovšem mord a je to proti zemským zákonům.“

„Jistě, je to mord. Ale pokud chceš dosáhnout spravedlnosti, nemůžeš se na zemské zákony příliš ohlížet, protože jak známo, ty nejsou nám, katolíkům, rozhodně nakloněné. Kališníci si dělají, co chtějí, a soudy jim jdou na ruku. To víš moc dobře a předpokládám, žes svou poznámku pronesl jen proto, aby řeč nestála.“

Jan pokrčil rameny a shovívavé pokárání své starší sestry přijal bez protestů.

„Takže se toho huťmistra potichu zbavím a pak začneme připravovat úder proti Janu Smilovi z Křemže. Nemyslím, že bychom ho přepadli a zabili, to by bylo moc snadné. Uděláme to jinak. Jak, to ještě nevím, ale pokud chceme uspět, nesmíme být zbrklí. Souhlasíš?“

„Kuškův syn rozhodně pro pomalé řešení nebude. Ani já nemám trpělivost v krvi,“ přiznal se Jan. „Jenže Bohuše by byla na tvé straně. A tak si myslím, pokud by s tebou souhlasila má žena, pak svou netrpělivost zapřu i já. Štěpán mne poslechne. Na tvou krásu a chytrost, má sestřičko!“

KAPITOLA 4

Od konce léta znemožnily vředy na noze císaři Zikmundovi chůzi. Po pražských městech se proto nechal dopravovat v nosítkách. Navzdory tomu neztrácel zájem o veškeré dění a nemoc vůbec neochromila jeho politickou činorodost. Ráznými kroky usiloval o smír mezi papežem a koncilem, neboť právě vrcholil rozkol, který hrozil novým schismatem. Koncil dával nepokrytě najevo, že neposlušného papeže nahradí jiným. Protože papež zabránil koncilu, aby dál jednal v Basileji, přesídlil početný sbor církevních představitelů do Ferrary.

„Můj vznešený pane, nesu vážnou zprávu,“ oznámil císaři Zikmundovi jeho osobní sekretář, který byl z druhého kolena příbuzným rakouského vévody Albrechta Habsburského. Proto si vysloužil tak významné postavení na Zikmundově dvoře.

„Všechny zprávy jsou vážné,“ povzdechl si nemocný císař. Navzdory bolestem v noze si dopřával víno i dobré jídlo. Seděl v pohodlném křesle a na noze měl studený obklad. „Proč mi někdy nepřineseš nějakou dobrou zprávu?“

„Protože o událostech, které nepřinášejí komplikace, nemusí rozhodovat císař,“ opáčil zdvořile sekretář. Jmenoval se Hans, byl učený a věděl, jak má s císařem mluvit, aby si získal jeho pozornost.

„Dobře řečeno. Je ta zpráva určená jen mým uším?“

„To rozhodně!“

„Všichni ven!“ rozkřikl se Zikmund na hlouček urozeného panstva, který stál opodál, jak bývalo zvykem. Zikmund si vždycky potrpěl na to, aby ho obklopovali významní velmožové, protože tím zvyšoval lesk své koruny.

Když za posledním, jímž byl nejvyšší purkrabí Menhart z Hradce, zapadly dveře, kývl na sekretáře, aby mluvil. Měl pozorně stažené obočí, protože předpokládal, že kvůli něčemu bezvýznamnému by Hans nedělal takové pozdvižení.

„Budu stručný, můj pane. Mí zvědové zjistili, že vaše manželka Barbora Celská chystá spiknutí.“

„To by jí bylo podobné. I když bych čekal, že si spíše našla nového milence. O co jde?“

„Tajně se dohodla s vlivnými utrakvisty, že se hned po vaší smrti provdá za polského krále Vladislava. Jí je teď pětačtyřicet a jemu třináct. To jen podotýkám, aby bylo jasné, jak hanebná je to žena.“

„Hm, ty a tvůj pán jste ji nikdy neměli rádi,“ zabručel císař Zikmund. On sám se s manželkou hádal neustále, ale přesto mu byla svým způsobem blízká. A hlavně, dala mu dceru Alžbětu. Raději by sice syna, ale lepší dcera než zůstat úplně bez potomka.

„Vy jste můj pán!“ ohradil se ihned sekretář.

„Zatraceně, ty si myslíš, že nevím, jak donášíš důvěrné zprávy mému zeti Albrechtovi? Můžeš obvinění královny dokázat?“

„Ale jistě!“ uklonil se sekretář zdvořile. „Pomáhá jí její synovec Ulrich Celský. Minulý týden odjel do Krakova. A vím ještě, že její čeští stoupenci nejsou jednotní. Část chce plán udržet v tajnosti, ale jiní by rádi získali váš souhlas. Vymysleli to tak, že byste polského krále Vladislava a jeho bratra Kazimíra adoptoval a pak je oženil s dcerami, které už vaše Alžběta porodila rakouskému vévodovi Albrechtovi. Tím byste zajistil, aby nejen v Čechách, ale i v Polsku vládli vaši potomci.“

„To není špatný nápad,“ potvrdil klidně císař Zikmund a napil se. Spokojeně mlaskl, víno mu stále chutnalo, i když v noze cítil tlak a nepříjemné škubání. Ráno mu ranhojič musel uříznout zčernalý palec a rozřízl nohu, která nesnesitelně otekla. Byl ale rytíř a uměl bolest snášet.

„Odpusťte, můj pane, ale to nesmíte!“ vyhrkl sekretář. „Mému pánovi jste přece…“ Zarazil se a provinile se opravil: „Svému vznešenému zeti, rakouskému vévodovi Albrechtovi, přece celá léta slibujete českou královskou korunu. On vám byl vždycky věrný a dal na vaše slovo, jako byste byl jeho otec.“

Císař Zikmund se rozesmál, až mu víno v krku zaskočilo a zakuckal se. „Tak přece, sloužíš i jemu,“ pokyvoval káravě hlavou, jako by chytil dítě při něčem nepřístojném. „Máš však štěstí. Jsem nemocný a nebudu teď řešit něco, co v tuhle chvíli nepovažuji za podstatné. Beru jen na vědomí, že se o tebe musím dělit se svým zetěm. Ostatně, i o svou vznešenou manželku Barboru Celskou jsem se musel dělit. I když občas zdaleka ne s tak urozenými muži jako v tvém případě.“

Sekretář Hans ho trpělivě poslouchal. Znal jej a pochopil, že jeho věc je na dobré cestě. Věděl, že ho rakouský vévoda za tohle bohatě odmění.

„Co můj zeť navrhuje?“ optal se sarkasticky nemocný císař a znovu se napil. Víno mu pomáhalo, aby otupěl a bolest tolik necítil.

„Tady v Praze nelze dělat rozhodně nic. Nemáte tu dostatek ozbrojenců. Rakouský vévoda vám přijede naproti na Moravu, kam byste měl neprodleně odjet s celým svým dvorem. Přivede s sebou nejméně tisíc rytířů. Doprovodí vás do Vídně. Teprve tam, až budete v bezpečí, zakročíte proti zrádcům.“

„Rozmyslím si to. Ale pravda je, že tady v Praze mnoho na práci nemám. Teď se musím spíše postarat o zájmy svého rodu, ať se tu zatím ti kacíři požerou mezi sebou. Rád bych se před cestou tam nahoru rozloučil se svou milovanou dcerou Alžbětou. Neviděl jsem ji už skoro rok. Mé vnučky prý rostou jako z vody. A do krásy. Byla by jich rozhodně škoda pro polského krále. Vlastně, proč se rozmýšlet? Pozítří ráno opustím Prahu!“

Dva dny před svatým Martinem prošel pražskými ulicemi průvod, v jehož čele nesli Zikmunda v otevřených nosítkách. Na sobě měl císařský ornát a na hlavě vavřínový věnec. Navzdory tomu, že udeřily první opravdu kruté mrazy, tvářil se vyrovnaně a nikam nespěchal. Průvod prošel po Kamenném mostě ke Staroměstské radnici, kde ho pozdravila městská rada, pak pokračoval na Nové Město k druhé radnici, kde se vše opakovalo.

Zikmund se trochu zjihlým pohledem loučil s Prahou. Téměř před sedmdesáti lety se narodil v Norimberku, ale tady prožil po boku svého slavného otce císaře Karla dětství. Věděl, že se sem už nevrátí. Byl vždycky realista a neopájel se iluzemi. Proto byl tak úspěšný panovník. Přesto se nedokázal ubránit dojetí. V duchu si opakoval vše, co musel během svého dlouhého života vykonat, aby se domohl dědictví po svém otci. Nakonec se mu to s boží vůlí podařilo.

I když jeho pozemská pouť končila, měl ještě jednu povinnost. Musel zajistit, aby v Českém království vládl jeho dědic. Pokud mu Bůh nedal syna, bude vládnout dcera a po ní jeho vnuk. Alžběta měla zatím jen dcery, jenže byla mladá a jistě Albrechtovi Habsburskému syna dá. Syna, který bude mít krev Lucemburků. Tahle země nesmí nikdy skončit v rukách hanebných polských Jagellonců. Musel ještě vydržet. Musel zajistit, aby naplnil smysl své pozemské existence. Byl panovník a měl odpovědnost vůči svým předkům. A rovněž vůči svým potomkům. To byl neměnný řád křesťanského světa, v nějž hluboce věřil.

Zikmunda napadla pošetilá myšlenka, zda byl v životě šťastný. Prožil toho opravdu hodně, často byl malomyslný a cítil se vyčerpaný, křičel a hněval se, protože měl pocit, jako by se všechno proti němu spiklo, kolik bitev prohrál a kolik spojenců ho zradilo. Ale přesto, pokud by měl odpovědět poctivě, šťastný byl.

Otec císař Karel by byl na něj jistě hrdý, protože naplnil jeho sen, aby k lucemburským državám připojil Uhry. Po svém neschopném bratru Václavovi převzal císařskou důstojnost a rovněž českou královskou korunu. Ano, v životě byl šťastný, přesto mohl vykonat víc, pokud si ho Bůh nechtěl povolat k sobě tak záhy. Jenže dílo žádného panovníka nemohlo být skončené, vždycky se nabízely možnosti, jak rozšířit vliv v křesťanstvu. Roztržka mezi papežem a koncilem ho trápila. Stejně tak zprávy, že Turci zřejmě chystají novou válku. Kastilský král se stavěl na zadní a odmítal Zikmundovu vizi urovnání sporu v církvi. A teď ještě ta záležitost s jeho manželkou. Ne, nesmí ještě zemřít!

Trochu pobaveně se rozhlížel po důstojných tvářích katolického a kališnického panstva. Jak směšné byly ty jejich hádky. Češi mu připadali jako opelichaní kohouti, kteří se perou na dvoře. A pokud jeden vyhraje, naparuje se před tím druhým, a hlavně před hejnem vyhublých slepic. To, že těm slepicím není schopen zajistit dostatek zrní, mu v jeho malé hlavičce snad ani nedochází. A nechápe, že v domě je hospodář, který ho může kdykoli zaříznout, pokud sám bude mít hlad. Křesťanský svět byl jevištěm pro představení, s nímž by si neporadili ani autoři z dávných pohanských časů, neboť v maskách tragédů se odehrával komický děj.

S důstojným klidem vyslechl Menharta z Hradce, jenž se s ním loučil jménem všech stoupenců kalicha a děkoval mu za péči, kterou věnuje nápravě církve. Snažně ho prosil, aby nedovolil porušování kompaktát, a vyjadřoval naději, že se Zikmund jako český král brzy do Prahy vrátí. Zikmund si pobaveně opakoval, jakým komickým divadlem křesťanský svět je, protože mu bylo jasné, že utrakvisti netouží po ničem jiném, než aby do jejich záležitostí nezasahoval. V ústraní tvrdili, že pro České království je nejlepší, když v něm zrovna Zikmund nepobývá.

Pak promluvil jménem katolického panstva Oldřich z Rožmberka. I on mu přál brzké uzdravení. Na rozdíl od Menharta z Hradce, jemu císař Zikmund věřil. Pokud by byl na jeho místě, přál by si totéž. Zikmund sice musel utrakvistům v mnohém ustoupit, ale vždycky protežoval katolickou stranu. Uměl to dělat šikovně. Vyvíjel nenápadný, ale stálý tlak proti utrakvistům, aby je rozštěpil a oslabil.

Katolické panstvo se muselo oprávněně obávat, co bude, až si Zikmunda povolá Pán k sobě. Albrecht Habsburský byl rozhodně dobrý katolík, ale zdaleka ne tak obratný diplomat. Bylo pravděpodobné, že se v Čechách obnoví spory a možná dojde znovu na meče. Ale to už nebyla Zikmundova věc. Potřeboval českou královskou korunu zajistit pro svého zetě, pak už si bude muset poradit sám. A Oldřich z Rožmberka rovněž.

Po odjezdu z města se nechal císař Zikmund převléknout do teplého oděvu, zabalili ho do huňatého kožichu a měl čapku, která zakrývala tváře i uši. Velká nosítka upevnili mezi dva koně. Ty opatrně vedli za otěže dva štolbové a vedle kráčeli čtyři ozbrojenci, aby zasáhli v případě, pokud by kůň uklouzl a nosítkům hrozilo překlopení.

Byla příšerná zima, u cesty na Benešov zahlédli těla několika zmrzlých tuláků, ale císař Zikmund seděl nehnutě a se stoickým klidem trpěl. V mrazu ho naštěstí noha tolik nebolela. Modlil se, aby mu dal Bůh sílu a on vydržel alespoň do té doby, než se setká s Albrechtem Habsburským. Ještě jednu důležitou věc musel na tomto světě vykonat.

Matěj Višně z Větřní ve Vídni uspěl nad očekávání dobře. Albrecht Habsburský věděl, že je dobrým katolíkem, je obratný a ctižádostivý. Věděl i o jeho sňatku, protože někteří rakouští velmožové měli v jižních Čechách příbuzné a přátele. Měl přesné zprávy a příjezd jeho tchána Vítka se mu neobyčejně hodil. Zdravotní stav císaře Zikmunda vyžadoval, aby si začal hledat spojence proti kališníkům. Na Moravě byla jeho pozice pevná, ale v Čechách to bylo podstatně horší.

Albrecht Habsburský si uměl spočítat, že by nebylo špatné mít v záloze někoho, kdo by se pohyboval v okolí Oldřicha z Rožmberka. Proto Matějovi Višněmu z Větřní svěřil úkol, aby začal jeho jménem jednat v jižních Čechách ihned, jakmile zemře císař Zikmund. Slíbil mu, pokud se osvědčí, svou přízeň. O svém rozhodnutí nechal dokonce vystavit listinu. Hned poté se mladý rytíř vrátil do Pasovar.

Vítek však ve Vídni zůstal. Albrecht Habsburský zatím pro něj práci neměl, ale hodlal ho přijmout do svých služeb, jakmile se dají věci do pohybu. Ten odklad však Vítkovi vůbec nevadil. Vídeň v minulosti navštívil spolu s otcem Mikulášem několikrát a měl tohle město na Dunaji rád. Nebylo sice tak velké a výstavné jako pražská města, ale v posledních letech se tu žilo rozhodně klidněji. Do Vídně se odstěhovala řada pražských mistrů, neboť tu působila jedna z největších univerzit v říši. Potkal tu dokonce přednášející, s kterými se znal ještě z doby mládí. I když on žil v koleji pro české studenty a oni v německé, znali se a po letech si spolu rádi zavzpomínali.

Vítek bydlel v celkem levném zájezdním hostinci nikoli ve městě, ale na druhém břehu řeky pod kopcem, jemuž se říkalo Grinzing. Jeho svahy lemovaly vinohrady, které teď, v zimě, vypadaly smutně jako opuštěný hřbitov. Den po svatém Martinovi pro něj přiběhl vévodův posel, aby se ihned sbalil, protože má v družině jeho pána odjet na Moravu.

Do Znojma dorazil Albrecht Habsburský o dva dny dříve než císař Zikmund. Původně chtěl svého vznešeného tchána doprovodit odtud slavnostně do Vídně. Když však Zikmunda přinesli v nosítkách do příjemně vyhřátého sálu znojemského hradu, pochopil, že je konec. Císař byl kost a kůže, vypadal jako poustevníci z pouště, kteří pohrdli svou tělesnou schránkou a mysl obrátili k věcem nebeským. Ale Zikmund stále neztrácel zájem o záležitosti pozemské.

Hned po prvním důvěrném jednání s císařem si Albrecht Habsburský zavolal Vítka.

„Mám pro tebe úkol. Je delikátní, ale nesmírně důležitý,“ řekl bez úvodu. V řeči postrádal lehkost svého tchána, hovořil s přímou otevřeností a neuměl skrývat myšlenky. „Ihned vyrazíš s tímto listem do Prešpurku. Musíš tam být dříve než posel císaře Zikmunda. Ten odjede zítra v poledne, budeš mít náskok. Zařídíš, aby se rozkaz, který vezeš, beze zbytku splnil.“

„Mohu se zeptat, vznešený vévodo, o co jde?“

„Odpovím ti,“ přikývl Albrecht Habsburský a ostře si ho přitom měřil. „Je třeba ihned uvěznit královnu Barboru Celskou. Podrobnosti tě nemusí zajímat. Nikdo k ní nesmí. Jen ty! Budeš jí nosit jídlo, posluhovat, jak si poručí, ale nikdo, rozumíš, nikdo jiný k ní nesmí!“

„Jinými slovy, nesmí poslat nikomu žádný vzkaz,“ pochopil Vítek.

Albrecht Habsburský krátce pokývl hlavou. Na okamžik se zamyslel a potom dodal: „Až dojde zpráva o smrti jejího manžela Zikmunda, rozhodnu, co dál.“

Vítek si sám osedlal koně, do velkého koženého vaku složil věci a upevnil ho za sedlo. Nechtěl ztrácet čas. Cestu do Prešpurku znal dobře, ale protože všude ležely závěje sněhu a do tváří mu šlehal ledový vichr, musel jet pomalu a opatrně. Samotný jezdec si nemohl dovolit klopýtnutí a pád ze sedla.

Po Vítkově odjezdu shromáždil císař Zikmund kolem sebe příslušníky svého dvora, Čechy, Moravany i Uhry, a naléhavými slovy je vyzýval, aby po jeho smrti přijali za svého panovníka Albrechta Habsburského. Na smrt nemocný císař hovořil vzletně i dojemně a mnozí nechtěli uvěřit, že by je měl takový muž už brzy opustit.

„Pomněte, že vaše malicherné spory jsou hloupé! Všichni jsme křesťané, a i když můžeme mít na některé záležitosti svaté matky církve rozdílné názory, máme jednu společnou povinnost a tou je hájit Kristovu pravdu před machometány! Jedině tehdy, pokud se země kolem Dunaje spojí, odoláte Turkům. Jestliže však vy, Čechové, Moravané a Rakušané, opustíte uherské panstvo a lid, nebo pokud vy, Uhři, se budete chovat pyšně a zle ke svým sousedům, pak tvrdím, že Uhry ovládnou Turci a udělají z nich baštu, odkud budou dál sužovat křesťanstvo. Pokud tohle připustíte, budete trpět všichni. Všichni, jak jste tady, bez rozdílu! Stoupenci Alláha jsou největším nepřítelem naší víry. Tohle věděl už můj otec slavný císař Karel. A jeho jménem i svým vás prosím, braňte se společně proti Turkům. Zapomeňte na své spory a stůjte věrně bok po boku. Nedejte se oklamat Poláky či hanebnými Němci. Ne oni, ale vy máte odpovědnost za to, aby konečně v mých zemích zavládl klid, mír a pořádek. Snažně vás prosím, přijměte za své pány Albrechta Habsburského a jeho manželku, mou dceru Alžbětu. Chraňte víru svých otců!“

Večer císaři Zikmundovi lékař sdělil, že nemoc pokročila tak, že pomalu otravuje krev i celé tělo, a že je čas připravit se na odchod ze světa pozemského. Císař Zikmund pokrčil rameny na znamení, že se tedy nedá nic jiného dělat. Dal se převléknout do svého císařského ornátu, na hlavu si nasadil korunu a nechal se odnést do kostela, aby vyslechl mši. Vyzpovídal se a pak zůstal v kapli znojemského hradu, aby se mohl každý přijít podívat na to, jak jejich pán a císař umírá, neboť to považoval za poučné.

Takovou podívanou si nikdo nenechal ujít a do Znojma navzdory mrazivému počasí proudili lidé ze širokého okolí. Díky zimě zamrzla Dyje, a tak do Znojma přicházeli zvědavci i z rakouské strany. Trvalo ještě tři dny, než císařův duch opustil bolestí sužované tělo. To se stalo devátého prosince roku Páně čtrnáctistého třicátého sedmého.

Albrecht Habsburský nechal mrtvé tělo v císařském ornátu posadit na trůn, kde se s ním mohli rozloučit lidé, urození i neurození. Pak ho odvezl do Velkého Varadína a nechal pohřbít v katedrále u nohou svatého Ladislava, jehož Zikmund ctil jako svého patrona.

KAPITOLA 5

Když Vítek dorazil do Prešpurku, dozvěděl se, že královna Barbora Celská s doprovodem družiny rytířů opustila v kočáru už předešlého dne město. Byla vždycky chytrá, a i když se o manželově rozhodnutí dozvědět rozhodně nemohla, instinkt ji varoval. Ostatně, nikdo neznal Zikmunda lépe než ona. To, že ji k sobě nepovolal, když umíral, nemohla brát na lehkou váhu.

Správce prešpurského hradu Winand se ukázal jako rázný muž. Okamžitě po obdržení zprávy shromáždil početný oddíl na koních a sám se mu postavil do čela. Vítek si po cestě ani nestačil odpočinout, a vyrazili. Dunaj byl příliš široký a prudký na to, aby zamrzl. Od strážných, kteří kontrolovali celnici u brodu pod městem, se dozvěděli, že tenhle přechod královna nepoužila. Cválali proto po břehu, protože bylo jasné, že míří do Ráby. Bylo to logické, královna se chtěla vyhnout brodění v ledové vodě. Za vsí Medvedovem stál totiž dřevěný most. Podle ozbrojenců, kteří ho střežili z masivní kamenné věže, kočár opravdu po mostě přejel.

V Rábě ji však už nezastihli, jen si tam chvíli odpočinula a pokračovala, snad směrem na Budín.

„Pospíchá,“ konstatoval Winand. „Chce se nejspíše dostat ke svému otci do Celje. Ale to se jí nepovede.“

Královnin kočár dostihli až po dvou dnech v mírně zvlněné krajině nad Balatonským jezerem. Jakmile se objevili, kočár zrychlil, ale rytíři, kteří ho doprovázeli, se zastavili a sešikovali k boji. Vedl je královnin synovec Ulrich Celský, který se právě vrátil z Polska. Protože král Vladislav byl ještě nezletilý, politiku země řídil krakovský biskup Zbigniew Olešnický. Byl zkušený diplomat a Barboře Celské poslal zdvořilou, leč vyhýbavou odpověď.

„Jménem našeho krále Zikmunda!“ vykřikl Winand a tasil meč. Tady v Uhrách svého pána neoslovovali císařským titulem, pokud to zrovna nebylo nezbytné. Byl to jejich král.

Uherští rytíři nebyli nikdy příliš ukáznění. Ještě než správce prešpurského hradu vztyčil meč nad hlavu, někteří už vyrazili proti nepříteli. Hnali se v neuspořádaném houfci a nadšeně povykovali, protože se těšili na nadcházející bitku. Tím spíše, že měli početní převahu.

Ulrich Celský nebyl nezkušený, byť byl ještě mladík. Se svým houfcem ustoupil po svahu na vršek pahorku, přes který vedla cesta do Budína. Tohle bylo pro obranu zdaleka nejlepší místo. Tedy bylo by, pokud by se šarvátka odehrála v létě. Návrší totiž lemovala bažinatá pláň porostlá rákosím a nízkými keři, po níž se na koni přejet nedalo. Jenže teď v zimě byl bahnitý povrch pevný a tvrdý jako mlat. Tohle si Winand okamžitě uvědomil, a proto vyrazil s nevelkým oddílem, který mu zůstal a nehnal se na zbrklou zteč, po úpatí pahorku nepřátelům do zad. S ním jel i Vítek, i když mu správce prešpurského hradu ostře přikázal, aby se do boje nemíchal. Jeho poslání je jiné, ať vše nechá na něm a jeho mužích.

Ulrich Celský si uvědomil smrtelné nebezpečí, které jeho houfci hrozilo. Zvedl se ve třmenech a ohlédl za sebe, kde měl ujíždět kočár jeho vznešené tety. Vzápětí zaklel. Když smůla, tak smůla. Vozka hnal spřežení tak zbrkle, že kolo zapadlo do hluboké koleje. Tuhle cestu používali kupci celý rok, a podle toho vypadala. Kočár stál nakloněný do strany, zřejmě si zlomil osu.

Za dané situace bylo zbytečné, aby tekla krev. V boji by nejspíše jeho houfec podlehl. Několik rytířů, kteří jeli s ním, se stejně už odpojili a zamířili po návrší tam, kde se v dálce blyštila hladina jezera. Pokynul svým mužům a vyrazil za nimi. Barboru Celskou nechal uherskému králi napospas.

Winand Ulricha a jeho muže nepronásledoval. Nebyl tu proto, aby bojoval. Zamířil tryskem ke kočáru a jeho rytíři ho okamžitě obklopili, ovšem v uctivé vzdálenosti. Osa naštěstí nebyla zlomená, jen vypadlo kolo. Winand nedovolil královně vystoupit. Nejprve několik jeho mužů nasadilo kolo zpátky a pak pokynul Vítkovi, aby se ujal svých povinností.

Vítek seskočil ze sedla a váhavě zamířil k dvířkům kočáru. Když o svém úkolu uvažoval, věděl, že tahle chvíle bude asi nejtěžší. Zastavil se, zhluboka nadechl, pak dvířka otevřel a se sehnutou hlavou se nesoukal dovnitř. Královna seděla zabalená do pláště lemovaného hermelínem a ostentativně se dívala stranou. Posadil se na nízkou lavici proti ní. Zatímco ta královnina byla krytá vrstvou kožešin, jeho nikoli. Byla určená pro služebníky.

Představil se a několika větami vysvětlil, že tu je z nařízení jejího vznešeného manžela. Kdysi Barboru Celskou na Zikmundově dvoře zahlédl, ale nikdy neměl možnost prohlédnout si ji takhle zblízka. Když se s ní kdysi Zikmund jako uherský král zasnoubil, bylo jí devět let. Za manželku si ji vzal, jakmile dosáhla plnoletosti, tedy věku třinácti let. On sám byl téměř o třicet let starší.

Ten sňatek měl politický důvod, manželčin otec Heřman Celský byl vlivný uherský velmož a v době povstání šlechty, kdy vzbouřenci dokonce Zikmunda uvěznili, mu pomohl na svobodu a postavil se za něj. Ale nešlo jen o to. Barbora byla krásná dívka, štíhlá, s bohatými slámově zlatými vlasy a alabastrovou pletí. Uměla se oblékat i líčit a dbala o svůj vzhled. Byla však příliš sebevědomá a panovačná, a tak se záhy začali hádat. Díky své kráse si ještě nějakou dobu dokázala udržet vliv nad svým manželem, vedla vlastní dvůr, a v době Zikmundovy nepřítomnosti ho dokonce v Uhrách jako panovnice zastupovala.

Jenže v časech, kdy zemřel český král Václav, ji kdosi na Zikmundově dvoře obvinil z cizoložství. I když přísahala, že to je lež, Zikmund ji zbavil veškerého majetku a vypověděl i s dcerou Alžbětou do vyhnanství ve Varadíně. Tam žila téměř bez prostředků, nuzněji než mnohé zámožné měšťanky. Teprve po roce dostala povolení vrátit se ke dvoru, Zikmund to však udělal spíše kvůli dceři Alžbětě, kterou neskonale miloval.

Když se po nezdařené bitvě na Vítkově nechal Zikmund na Pražském hradě korunovat českým králem, své manželce tuhle poctu odepřel. Českou královskou korunu vložila na svou hlavu teprve před rokem, kdy se Zikmund po létech bojů ujal vlády v českých zemích. Při té příležitosti jí stárnoucí Zikmund daroval v Čechách značný majetek, především věnná města, která podle tradice patřila českým královnám. Získala tak Mělník, Vysoké Mýto, Poličku, Jaroměř i Dvůr Králové a také několik východočeských hradů. Všechny tyto državy jako by přímo vybízely, aby se spojila s východočeskými kališníky a oporu hledala v sousedním Polsku. Jenže se přepočítala, neboť i bezzubý vlk dokázal ještě zaútočit.

Vítek znal její osud a s o to větším zájmem se na ni díval. Měla pravidelné rysy, úzké rty a oči lemovaly dlouhé tmavé řasy. Hlavu měla zavinutou do hedvábné roušky, skrze niž prosvítaly zlaté vlasy spletené do dvou copů a stočené na temeni. Ztratila svou dívčí štíhlost, ale stále měla úzký pas a jen mírně vyklenuté boky. Ňadra měla pečlivě stažená šněrováním. Na krku jí visel zlatý křížek.

Kočár se obrátil a dal do kodrcavého pohybu. Vraceli se do Prešpurku. Oba dlouho mlčeli. Vítek by jí rád vysvětlil, že on osobně proti ní nic nemá, ale věděl, že by bylo nezdvořilé, kdyby královnu oslovil první. Barbora Celská povýšeně trucovala.

Teprve když minuli klášter s poustevnou v Móru, obrátila se na něj a ostře poručila: „Nech zastavit kočár. Potřebuji si ulevit.“

Vítek křikl na kočího, ten se nejprve zeptal svého pána Winanda, a teprve když ten dal souhlas, spřežení zastavil.

Vítek vyskočil ven a dvorně podal královně ruku, aby mohla vystoupit. Na okamžik zaváhala, ale pak se o něj opřela a sestoupila na zmrzlou zem. Winand křikl na své muže, aby se otočili zády. Královna si vyhrnula suknici a přičapla u zadního kola kočáru. Otočil se i Vítek, ale zůstal stát dva kroky od ní. Ženám nebylo radno věřit.

„Pomůžeš mi zase nastoupit?“ zaslechl za sebou, když podle zvuků poznal, že svou věc skončila. Udělal to rád.

Tahle drobnost jako by prolomila ledy. Jakmile se kočár zase rozjel, Barbora Celská se na něj obrátila, rychle ho přejela pohledem a pak se nepatrně usmála.

„Bylo by asi hloupé pořád mlčet. Předpokládám, že mi teď budeš dělat společnost. Možná den, možná týden, možná měsíc. Nerada se nudím. Vyprávěj mi o sobě.“ Hovořila výtečnou němčinou. Ostatně, byla přece také korunovanou římskou císařovnou. Bylo o ní známo, že je velice vzdělaná a plynule ovládá také latinu. Uměla dokonce číst a zajímala se o nejrůznější vědy. Stejně jako její manžel.

Do Prešpurku dorazili následujícího dne před soumrakem. Za tu dobu jí Vítek vypověděl o sobě vše. O tom, jak studoval a poznal Jana Husa, jak sloužil katolíkům i kališníkům, jak přišel o svou milovanou manželku, jak ztratil a zase získal svou dceru Klárku. I o tom, jak jeho otec obdržel díky sázce od císaře Zikmunda sto zlaťáků. Tahle historka ji pobavila a smála se jí hodně dlouho.

„Snad to s tebou ještě chvíli vydržím,“ řekla s náznakem rozmarnosti, když ji v Prešpurku odvedli do paláce. V předsálí pohodlně zařízené ložnice se ubytoval Vítek. Odtud vedl jediný vchod do královniných dvou komnat.

O tři týdny později se konal slavný pohřeb císaře Zikmunda. Barbora Celská se ho zúčastnit nesměla. Albrecht Habsburský jí odmítl poskytnout audienci a jen vzkázal, aby zpytovala svědomí a modlila se za spásu duše své i svého vznešeného manžela. Vzkaz, který chtěla poslat své dceři Alžbětě, Vítek doručit nesměl.

Před koncem roku byl Albrecht Habsburský korunován i se svou manželkou novým uherským králem a pak se vydal do Prahy, aby si pojistil českou královskou korunu. Barbora Celská zůstala uvězněná a jediným jejím společníkem byl nadále Vítek.

Na návštěvu pražských měst se Markéta těšila. Nejen proto, že se tam o adventu děla spousta zajímavých věcí, ale byla také ráda, že po delší době uvidí svého syna Jeníka. To on je pozval, Markétu i jejího manžela Matěje Smolaře. Doufala, že se jejich napjatý vztah urovná. Právě synovy výtky na její chování byly před několika lety poslední kapkou, proč Staré Město pražské a svého manžela opustila.

Napadlo ji, že by bylo skvělé, aby je doprovodila i dcera Adléta. Jenže před Vánocemi se pekaři téměř nezastavili a ihned to odmítla, že nemůže nechat manžela samotného. Ale důvodem bylo i to, že po nedávném těžkém porodu bývala často zasmušilá a svého manžela žárlivě střežila.

„Já bych ji stejně nepustil,“ usmíval se Kuneš. „Ale zastav se u mého otce a vyřiď mu, že jsme chválabohu zdraví a daří se nám dobře. Vinšujeme mu požehnané Vánoce a dobrý nový rok.“

„To rozhodně udělám,“ slíbila Markéta a nepatrně zčervenala. O tom, že se kdysi opila a s jeho otcem se pomilovala, nevěděl sice nikdo, ale přesto se styděla, kdykoli si na to vzpomněla.

„Povezu do pražských měst na adventní trhy sukno,“ svěřoval se Matěj Smolař. „Ale v těch závějích nevím, jak vůbec projedeme. Možná vezmu raději saně. Ale dorazit tam musíme před svatým Mikulášem.“

To se Markétě hodilo. Milovala rozpustilé mikulášské průvody maškar. Tady v Prachaticích nechodily, protože kališníci podobnou zábavu odmítali. V pražských městech se však zvyky předků udržovaly, a i když proti nim radikální kazatelé horlili, veselili se společně katolíci i utrakvisti. Doufala, že žáci tamních škol budou jako každoročně hrát divadlo. Celá vzrušením při té představě zčervenala a byla ochotná se sněhem brodit třeba i pěšky.

Matěj Smolař svou ženu znal, a proto dobromyslně podotkl: „Abychom se nezpozdili, o to určitě obavy mít nemusím. Ty už mne tam do svatého Mikuláše nějak dostaneš.“

Objala ho a láskyplně políbila. Teď, když byl Matěj Smolař jen její, jak občas se smíchem říkávala, si s ním rozuměla podstatně lépe než tam v pražských městech. Kdysi se víc než o ni staral o radnici. I když si často říkali, jak jsou ve svém novém domě šťastní a udělali dobře, že se odstěhovali do Prachatic, obávala se, že to nemyslí úplně upřímně. Stále jako by litoval ztráty konšelského úřadu.

Do pražských měst vyrazila z Prachatic početná skupina kupců. Většina vezla sůl, ale byl s nimi i zlatník a také kožešník, kterému se přezdívalo Šubař. Privilegium prodávat o adventu na Novém Městě pražském obdrželi Prachatičtí už od krále Jana Lucemburského a žárlivě tuto výsadu chránili. Právě to, že jim ji v časech válek Novoměstští upírali, bylo důvodem, proč se postavili na stranu jejich protivníka Obce hory Tábor. Teď už byla Obec hory z rozhodnutí císaře Zikmunda pouze Tábor, královské město se všemi výsadami a privilegii. Právě to ochladilo vztahy Prachatic a Tábora, protože Prachatičtí museli platit mýto, pokud se zbožím projížděli táborskými bránami. Právo prodávat v pražských městech však uhájili.

Navzdory mrazivému počasí ubíhala cesta dobře, hlavní zemské spojnice byly pečlivě udržované, neboť do Českého království se vracel hospodářský život. Už zase je brázdili kupci. Pamětníci sice tvrdili, že se to vůbec nedá srovnávat, protože dříve potkávali na cestě do pražských měst i padesát povozů denně, ale nikdo si těmi řečmi nenechal kazit náladu. Kdykoli se s nějakým cizím kupcem potkali, křesťansky se pozdravili a zdvořile porozprávěli, co je kde nového.

Jeník je přijal srdečně. Opatřil si hospodyni. Byla to stará žlučovitá vdova, ale úzkostlivě čistotná a vynikající kuchařka. Na uvítanou upekla vepřové kotlety, které obalila ve vajíčku a koření. K tomu se podávalo zelí a chléb.

„Ukaž ruce,“ nařídila hospodyně Jeníkovi, když položila mísy na stůl.

Poslušně zvedl dlaně a vrhl na matku komicky ztrápený pohled.

„Nesmíte se divit, vzácná paní,“ vysvětlovala hospodyně Markétě, „ale chlap, když je sám, zvlčí. Měla byste ho oženit. Dobrá ženská je pro chlapa víc než truhlice stříbrňáků. Vím, o čem mluvím.“

„Jistě,“ potvrdil pobaveně Jeník. „Důra pochovala pět manželů.“

„Ale všechny jsem udělala šťastné. A ani jeden by nejedl se špinavýma rukama. No, dneska je máte náhodou čisté, pane Jene. Tak dobrou chuť!“

Když zmizela, všichni tři u stolu se hlasitě rozesmáli.

„Je trochu zvláštní. Lidé říkají, že je potrhlá, ale mně vyhovuje,“ omlouval ji Jeník.

„Má pravdu,“ opáčila s hranou vážností Markéta. „To doma zavedeme taky, co myslíš, Matěji? Upřímně, když se vracíš z dílny, ty ruce zrovna nejčistší nemáš. Ukaž!“

Matěj Smolař poslušně zvedl dlaně a obrátil je ke své manželce. Ale v tu chvíli Jeník skoro vybuchl: „Co si to dovoluješ?“

Polekaně se na něj podívala.

„Chlapče, to není tvoje věc. A navíc, byl to žert,“ napomenul ho Matěj Smolař svým klidným způsobem, jakým řešil všechny nesnáze.

Dobrá nálada se od stolu vytratila. Trochu upjatě si sdělovali, co se stalo u nich v uplynulých měsících nového. Spát šli rozhodně dřív, než si Markéta původně představovala. Také toho vypili podstatně méně, než by se na setkání rodiny po tak dlouhé době slušelo. Od stolu odcházeli úplně střízliví. Nebyl totiž důvod si připíjet.

Hned ráno odešel Matěj Smolař s Jeníkem, aby si prohlédl dílnu a pohovořil s tovaryši. Byl zvědavý, jak kvalitní sukno jeho syn vyrábí. Když Markéta žila ještě na Starém Městě pražském, občas jí vadilo, že manžel nemá na rozdíl od většiny jiných dílnu ve svém domě, ale až u brány svatého Ambrože. Jiným ženám stačilo seběhnout do mázhauzu, pokud se chtěly manžela na něco zeptat. Ona by však musela projít přes celé město, a byla tedy odkázaná počkat na večer. Ale ani pak to nebylo jisté. Záleželo na tom, zda se manžel vrátí z jednání radnice včas a bude mít ještě náladu si povídat. To byl také důvod ochlazení jejich vztahu. Teď však byla ráda, že s jejím synem odešel. Byla naštvaná a potřebovala být chvíli sama. Řekla si, že se porozhlédne po městě.

Sotva však vyšla z domu, na ulici narazila na pekaře Zlámala.

„Jak se daří našim v Písku?“ zahlaholil srdečně. „Kdys přijela, Markéto?“

„Včera. Chtěla jsem si dneska…“

„To počká. Pojď ke mně do dílny. Tam je rozhodně tepleji než na ulici. Včera jsem zapomněl vylít vědro a nechal ho stát na dvorku. Dneska jsem z něj musel vysekat led sekerou. Jen pojď dál, mám napečeno. Koláče!“

„Dobrý pekař by měl mít v tuhle dobu už všechno prodané,“ popichovala ho a ochotně vstoupila do domu. V dílně nebyli sami. Pec čistil ušmudlaný učedník a vyhublý tovaryš seděl na lavici u okna a loupal ořechy.

„Vidíš, že ti dneska nic nehrozí. Nejsme sami,“ utrousil Zlámal polohlasně. Pak vytáhl lahvici a nalil do dvou číšek. „Zžené víno. Pamatuješ?“

„Jistě,“ opáčila upjatě. Právě jím se opila a pak se dopustila cizoložství.

„Jen jeden pohárek,“ přemlouval ji. „Dneska ho už tady v pražských městech pije skoro každý. Těch židovských vinopalů u Vltavy ale přibylo. Už je jich pět. A daří se jim rozhodně lépe než nám pekařům.“

„Ale zle ti zjevně není. Ztloustl jsi,“ pokárala ho Markéta a vesele pleskla po břiše. Navzdory všemu ji mrzutost rychle opustila. Vždycky si potrpěla na mužský obdiv a Zlámal, ať byl, jaký chtěl, to s ní prostě uměl. Opatrně usrkla. Zžené víno chutnalo po ovoci a příjemně zahřálo krk.

Zlámal měl v dílně pěkné křeslo, v němž občas odpočíval. Tam posadil Markétu a sám se uvelebil u jejích nohou na nízké dřevěné trojnožce. Musela mu vyprávět, jak se daří jeho synovi Kunešovi v Písku a co dělá snacha Adléta a vnoučata. Čas příjemně plynul a Markéta, aniž by to zpozorovala, dopila třetí číšku. Starosti byly pryč a měla chuť se pořád jen smát.

„Nalej mi ještě,“ prosila, když byla číška v její ruce zase prázdná.

„Už ne,“ odmítl to Zlámal. „I já mám už dost. Pokud bychom vypili víc, kdoví, jak by to skončilo. Jestli sis nevšimla, jsme tu už sami. A já tvou krásu obdivovat nikdy nepřestal. Jenže teď jsme příbuzní.“

„Škoda,“ řekla, aniž by upřesnila, čeho se její povzdech týkal. Vstala, ale zapotácela se a musela se opřít o jeho silné rameno. Zlámal ji doprovodil domů, byli přece sousedé. V mázhauzu potkali Důru.

„Podívej, mám čisté ruce!“ pokřikovala na ni Markéta.

„Tys jí dal, ty čerte,“ rozzlobila se hospodyně na pekaře, sama ji odvedla po schodech do jizby a pomohla na lůžko.

Večer se o tom ani slovem nezmínila.

Když jí později Markéta děkovala, zabručela trochu rozpačitě: „Já měla manželů pět. Přesto jsem taky občas zhřešila. To prostě jinak nejde.“

KAPITOLA 6

Zpráva o smrti českého krále Zikmunda nikoho nepřekvapila. Většina ji čekala a byla jen otázka času, kdy k té věci dojde. Proto se horečně jednalo již před příchodem adventu, tedy ještě za Zikmundova života.

V Hradci, jemuž se říkalo Králův, se konala schůzka vlivných stoupenců kalicha. Svolal ji Hynce Ptáček z Pirkštejna a Aleš Holický ze Šternberka. Oba mocní velmožové se postavili do čela uskupení, které ve východních Čechách soustředilo stoupence poraženého sirotčího svazu. Diviše Bořka z Miletínka, vítěze od Lipan, zde pro jeho nemoc zastupoval bratr Jetřich. S ním přijel i kališnický arcibiskup Jan Rokycana, který po vyhnání z pražských měst našel útočiště na jejich hradě na Kunětické hoře u Pardubic.

Se svým oddílem dorazil rovněž Jan Čapek ze Sán. Patřil k hlavním zastáncům spolupráce s Poláky. Kromě záležitostí kalicha chtěl na této schůzce směnit své vartemberské panství s Janem Sokolem z Lamberka za Hukvaldy. S ohledem na budoucí cíle mu byla blízkost Polska a Uher podstatně užitečnější než severočeské panství obklopené statky katolíků.

S ním přicestovala dcera Žofie a rovněž vnuk píseckého Prokopa. Říkalo se mu Olbrámek, i když byl starší než jeho nevlastní bratr, který se rovněž jmenoval Olbram a momentálně působil v Písku jako purkmistr.

Žofii se dvořil od chvíle, kdy se mu podařilo zachránit její zhnisanou ruku před uříznutím. Tehdy požádal jakousi babiznu a ta ruku vyhojila kouzly výměnou za to, že se on vzdá lásky ke své nevlastní sestře. Tehdy se musel Olbrámek oné čarodějnici zavázat, že své sestře Barborce už nikdy nevstoupí do cesty, jinak zemře on sám. Problém byl, že Žofie jeho zásluhy odmítala, neboť svou záchranu považovala za znamení boží vůle. A odmítala i jeho milostné návrhy.

Žofie byla štíhlá, vlnité zrzavé vlasy jí splývaly až na ramena, na tváři měla drobné pihy a krásně zpívala a tančila. Byla to dívka rozmarná a příliš sobecká na to, aby si Olbrámkova zájmu vážila. Lichotil jí však, a proto mu jakousi mlhavou naději dávala.

Olbrámek nedávno překročil třicítku a byl nesmírně zkušený válečník. Vychoval ho hejtman Mikuláš z Husi, bojoval pod Janem Žižkou a později se sirotky. Jako člen polních vojsk prošel snad všemi velkými bitvami a spolu s Janem Čapkem ze Sán se zachránil u Lipan. Od té doby byl druhým velitelem oddílu jeho jízdy a současně velel hradní posádce. Proto měl možnost pravidelně Žofii vídat.

Otec ji často bral na svá tažení, i když věděl, že vojenský tábor není pro mladé děvče tím nejlepším místem. Jenže se bál, aby ji někdo neunesl, když není doma, protože pak by musel platit vysoké výkupné. On sám měl v zemi mnohem více nepřátel než většina jiných rytířů. Kališníci mu nemohli zapomenout ústup od Lipan, katolíci v něm zase viděli jednoho z mála velitelů sirotčích polních vojsk, který dosud nebyl potrestán. Jan Čapek ze Sán však hájil především své zájmy a ty už před časem spojil s politikou polského krále. Právě od něj dostal při rejse k Baltu velblouda, o kterého později přišel při obléhání Plzně. Tehdy mu ho odvedl Olbrámkův nevlastní bratr Jan. Mezi Olbrámkem a zbytkem příslušníků rodu starého Prokopa toho stálo hodně, proč měl důvod své příbuzné nenávidět. Nebyl v tom jen velbloud a jeho sestra Barborka.

Z návštěvy Králova Hradce byla Žofie zklamaná. Od otce dostala pár stříbrňáků, aby si na sebe něco koupila. Jenže vše, co nabízeli místní krejčí, jí připadalo nudné a staromódní. Nedávno byla s otcem v Krakově a tam viděla šaty střižené podle saské a burgundské módy. Byly z jásavě barevných látek a šité tak, aby zdůrazňovaly ženské křivky, a ne je naopak skrývaly.

„Tady je to k uzoufání,“ povzdechla si, když opustili třetí dílnu. „Jako by se tu zastavil čas. Takhle se oblékají jen ty nejstarší a ohyzdné babizny!“

„Takhle se oblékají ctnostné kališnice, které nenosí v hlavách hřích,“ opravil ji Olbrámek mrzutě. Existovala jen jedna věc, která se mu na Žofii nelíbila, a tou bylo pohrdání světem, za který válčil on a koneckonců i její otec. Přijala kalich a milovala otce, jak se slušelo a patřilo, ale vysmívala se tomu, když se lidé chovali ctnostně a pokorně. Zvláště v odívání odmítala střídmost a skromnost.

Krásně zpívala, ale častěji si prozpěvovala písně veselé a rozpustilé než zbožné chorály k poctě Ježíše Krista a Panny Marie. Ráda však měla i písně, které si zpívali kališníci před bojem. Zvláště skladbu Ktož jsú boží bojovníci uměla zazpívat tak, že Olbrámek při ní slzel dojetím. Proto jí rozmarnost odpouštěl. To ale neznamenalo, že ji občas nepokáral. Byl starší a vždycky zastával názor, že povinností mužů je trestat hříšné ženy. A když ne přímo trestat, pak alespoň vést je ke zbožnosti. Pramáti Eva spáchala prvotní hřích a tohle stigma si v sobě nesly ženy stále. I Žofie. Někdy se mu zdálo, že ta až příliš.

„Ty snad nechceš, abych byla hezká?“

„To jsi i tak. Žena je krásná, pokud je zbožná, cudná a dobrá hospodyně.“

Žofie pobaveně naklonila hlavu do strany. Pak ukázala ke vchodu kostela Svatého Ducha, odkud vycházely dvě měšťanky. Na sobě měly neforemné hnědé splývavé šaty tradičního střihu, které jim spadaly až ke kotníkům. Hlavy měly zahalené do prostých loktuší a u pasu se jim houpaly naběračky, aby všichni viděli, že dobrovolně a rády přijaly úděl hospodyní. Tak se to v kališnických rodinách slušelo. Nebyly hezké, jedna měla na tváři strupy a křivý nos.

„Tohle jsou jistě ženy podle tvého vkusu,“ řekla posměšně. „Jen si jdi za nimi.“

„Jsou vdané,“ odmítl to přísně. Nesnášel, když se znevažovaly ctnosti kališnického života.

Žofie se rozesmála a pak ho lehce pohladila po tváři. Jen kvůli tomu jedinému doteku přestal bručet a ochotně s ní zamířil do dílny dalšího krejčího. Ale neuspěli ani tam.

Protože adventní dny byly mrazivější více než v jiných letech, Jan Čapek ze Sán tentokrát slevil ze svých zásad a ubytoval se i se svým oddílem nikoli ve stanech, ale v zájezdním šenku před hradbami. Když se večer vrátil z města, kde jednaly špičky východočeských kališníků, dcera ho ani nenechala vydechnout a hned si stěžovala, že si nemohla nic koupit. Podle ní byli místní krejčí hlupáci a měli by je potrestat pranýřem, protože nic neumějí, a otce vyzvala, ať se o to zasadí.

Jan Čapek ze Sán byl světem protřelý muž a dceru znal. Počkal, až domluví, a teprve pak jí oznámil, aby si s tím nedělala těžkou hlavu, protože za pár dní si bude moci vybrat určitě u mistrů mnohem lepších, než jsou ti hradečtí.

„Pojedeme do Prahy?“ zajímala se živě. Přestala se mračit a otce napjatě pozorovala.

„Tam se šije stejně jako tady,“ odmítl to ležérně a usadil se ke stolu. Byl robustní, a když dosedl na lavici, dřevo hlasitě zapraskalo.

Žofie zpozorněla, otce však znala a věděla, že nemůže začít vyzvídat hned, protože pak by jí neřekl vůbec nic. On sám to považoval za vtipné.

„Už jsme večeřeli,“ změnila téma hovoru. „Šenkýři jsem nařídila, aby ti schoval půlku kuřete. Dohodli jste se?“

„Dohodli,“ přikývl a vypadal trochu zklamaně, že na něj dcera víc nenaléhá. Protože měl hlad, nejprve se rozvážně najedl a pak objednal tři džbánky vína.

„Je toho hodně, co se dnes podařilo,“ začal pyšně. „Za prvé, stěhujeme se na Hukvaldy. Je to skvostný hrad. I kdyby nás tam obléhalo vojsko celého katolického světa, nedostane se tam. No… možná jsem to trochu přehnal, ale Albrecht Habsburský by hrad rozhodně dobýt nedokázal. To je teď mimořádně důležité! S pány jsme se shodli, že s jeho uznáním zatím počkáme, až jak se budou události po Zikmundově smrti vyvíjet. Může se o českou královskou korunu ucházet, nikoli ovšem jako o dědictví po tchánovi, nýbrž musí si získat naši přízeň, abychom ho zvolili. To znamená, že musí přijmout vše, čeho jsme za uplynulá léta bojů dosáhli. Včetně toho, že povolá zpět do Prahy arcibiskupa Jana Rokycanu. A musí samozřejmě potvrdit kompaktáta v plném znění!“

Olbrámek souhlasně přikyvoval, ale Žofie projevovala zájem jen ze zdvořilosti. Věděla, že Hukvaldy jsou ukryté v horách, hluboko v lesích, a bude tam možná ještě větší nuda než na Vartemberku.

„Tak na slávu Ježíše Krista a kalich!“ zvedl Jan Čapek ze Sán džbánek. Teprve pak se nad dcerou slitoval a vysvětlil, jak to s těmi šaty myslel. Velmožové pojedou na sněm do Prahy, aby rokovali s Habsburkem a hájili tam zájmy utrakvistů. On však ne. Hynce Ptáček z Pirkštejna ho pověřil, aby se jménem východočeského panstva vypravil do Polska. V Krakově má spolu s biskupem Zbigniewem Olešnickým dohodnout předběžné podmínky, za jakých by se bratr polského krále Kazimír ujal české královské koruny, pokud se utrakvisti nedohodnou s Habsburkem. Současně měl zjistit, co by se dalo udělat pro záchranu hanebně uvězněné Barbory Celské.

„V Krakově snad tvé představy krejčí uspokojí,“ dodal ještě a přísně zvedl prst. „Ale pomni, jsou to šmahem hanební katolíci!“

Žofie ctnostně slíbila, že to bude mít na paměti, ale věděla, že v tom, zda jsou šaty pěkné, nehraje roli, přijímají-li krejčí podjednou či podobojí. Když o tom poctivě uvažovala, existovala i řada jiných činností, pro které nebyla víra podstatná. Jen pro vlastní duši. A samozřejmě také až si bude vybírat manžela. S katolíkem by rozhodně společné lože sdílet nechtěla.

Matěj Smolař seděl u stolu se synem Jeníkem a svým dávným přítelem Václavem Hedvikou. Markéta jim donesla mísu s jelity, ošatku placek a tři džbánky ležáku. Původně chtěla přinést čtyři, aby si s nimi poseděla i ona, ale manžel ji požádal, zda by je tentokrát nechala samotné. To považovala za vrcholně urážlivé, ale ani Václav Hedvika se jí nezastal. Od Jeníka to samozřejmě neočekávala. Nechala je tedy být a odešla do mázhauzu, aby poklidila. Včera tu jako každý den v předvečer svátku Narození Páně řádily maškary, které přišly koledovat a vinšovat nový rok.

Koštětem z podlahy smetala slámu, která spadla ze Slamáka. V jeho masce byl jeden z tovaryšů, který s ní tancoval tak divoce, že nakonec oba zakopli a upadli na zem. Měla podezření, že to ten mládenec udělal úmyslně, aby se mohl co nejvíce potěšit z jejích půvabů, a polichotilo jí to. Uklízela sama, protože hospodyně Důra to s pitím přehnala a ještě ráno naříkala, že si snad nechá dát poslední pomazání.

Od té doby, co Markéta přijela s manželem do Prahy, se milovali jen jednou. Všechny nectnosti, které mu dříve vytýkala a které v Prachaticích neměl, jako by se vrátily. Všimla si dobře, jak dychtivě si prohlížel radnici, když nakupovali na rynku. A jak se znovu začal rozčilovat nad poměry, jaké vládnou v pražských městech. Jeník ho v tom podporoval, a když je jednou upozornila, aby se netrápili záležitostmi, které změnit nemohou, oba ji ostře okřikli.

To, že jí nedovolili vyslechnout, o čem se důvěrně radili, ji sice naštvalo, ale zatím tomu nepřikládala velký význam. Věděla, že se muži občas dělávají důležitými. Jenže najednou vrzla vrata, na škvíru se pootevřela a dovnitř vklouzl Jan Velvar. Rychle za sebou přibouchl. Venku hustě chumelilo a z pláště smetal vločky sněhu.

„Pozdrav pánbůh, Markétko,“ pozdravil ji zdvořile. „Den přeslavný jest nám přišel, radujme se, veselme se! Přeju ti požehnaný nový rok. Jsou nahoře?“

„Jistě,“ přikývla a opřela koště o zeď, protože byla hotová. Zpozorněla. Jan Velvar býval purkmistrem, to bylo ještě v časech, kdy Matěj Smolař zasedal v městské radě. Oba císař Zikmund zbavil úřadu a na radnici dosadil kališníky, kteří byli k jeho politice smířliví. Jan Velvar navštěvoval jejich dům zřídka i dříve, natož teď. Syn se ani jednou nezmínil, že by se vůbec stýkali. Teď sem přišel a zřejmě moc dobře věděl, o čem se nahoře v jizbě jedná. Tohle už nemohla brát na lehkou váhu.

Věděla však, že nemá cenu na Matěje Smolaře naléhat. Když nechtěl, nedostala by z něj nic snad ani na mučidlech. Řekla si, že to sice zkusí, ale musí na to šikovně. Byl první den nového roku, a místo aby se bavila, srdce jí svíral strach.

Na lůžko odešla sama. Manžel se tam objevil až pozdě v noci. To už spala, ale rychle otevřela oči, objala ho a požádala, aby jí pověděl, co se děje.

„Nic důležitého,“ opáčil klidně a políbil ji. I když byla ospalá, pomilovali se, jak se s příchodem nového roku slušelo. Mnoho z toho však neměla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Husitská epopej IV.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.