WarCraft a World of WarCraft

v nakladatelství

FANTOM Print

Den draka

Vládce klanů

Poslední strážce

Studna věčnosti

Duše démona

Rozdělení

Kruh nenávisti

Zrod Hordy

Arthas: Zrod krále lichů

Příliv temnoty

Za Temným portálem

Noc draka

Stormrage

DUROTAN

CHRISTIE GOLDEN

FANTOM Print

2016

Copyright © 2016 Legendary

This translation of Durotan,

first published in 2016, is published by arrangement

with Titan Publishing Group Ltd.

Translation by Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-832-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-833-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Tato kniha je věnována Chrisi Metzenovi, mému bratrovi z Blizzardu, který mi v roce 2000 poprvé svěřil Durotana a poskytl příležitost vytvořit Draku. Je to velká čest, že se k nim mohu o patnáct let později vrátit, abych je představila novému publiku.

PROLOG

Z karmínové stopy ve sněhu stoupala pára a Durotan, syn Garadův, syna Durkoshova, triumfálně zakřičel. Byl to jeho první lov – poprvé použil zbraň na živou bytost s úmyslem ji zabít – a krev dokazovala, že oštěp svůj cíl našel. Otočil se ke svému otci, jeho štíhlá hruď se dmula pýchou, jak očekával pochvalu, ale výraz ve tváři náčelníka klanu Frostwolf ho mátl.

Garad zavrtěl hlavou. Dlouhé lesklé černé vlasy mu volně padaly na jeho široká silná ramena. Seděl na mohutném bílém vlkovi jménem Led. V malých tmavých očích měl neradostný výraz, když promluvil: „Minul jsi jeho srdce, Durotane. My Vlci zabíjíme první ranou.“

Zklamání a hanba vehnaly mladému orkovi do tváře horkou krev. „Já… omlouvám se, že jsem tě zklamal, otče,“ řekl, zatímco se snažil na svém vlkovi Tesákovi sedět co nejvzpřímeněji

Garad koleny a prsty v husté srsti pobídl svého vlka, aby přišel blíž k Tesákovi, a otočil se ke svému synovi. „Když se ti nepodařilo zabít prvním úderem, nezklamal jsi tím mě.“

Durotan se na svého otce nejistě podíval. „Mým úkolem je tě učit,“ pokračoval Garad. „Jednou budeš náčelníkem, pokud si to budou duchové přát, a já nedovolím, abys je zbytečně urážel.“

Garad ukázal směrem ke krvavé stopě. „Slez a pojď se mnou, abych ti to mohl vysvětlit. Drek’Thare, ty i tvůj vlk Moudré ucho půjdete s námi. Ostatní počkají tady, než je zavolám.“

Durotan byl stále zahanbený, ale i zmatený a zvědavý. Bez otázek svého otce poslechl, sklouzl z Tesákových zad a poplácal velkého vlka po boku. Nikdo nevěděl, zda si vlky vybrali jako jezdecká zvířata kvůli jejich barvě, nebo zda se klan pojmenoval po jejich kožešině barvy sněhu, tu odpověď už dávno pohltil čas. Tesák zafuněl a olízl mladému pánovi obličej.

Drek’Thar byl starším šamanem klanu Frostwolf – ork s těsným spojením s duchy země, vzduchu, ohně, vody a života. Podle legend klanu Frostwolf sídlili duchové daleko na severu na Okraji světa v Síni duchů. Drek’Thar, starší než Durotan, ale přesto žádný stařec, oslepl v bitvě několik let před Durotanovým narozením. Při útoku cizího klanu mu po obličeji chňapl vlk. Nestačil úplně skousnout, ale stačilo to. Tesák probodl jedno oko a brzy osleplo i druhé. Durotan stále mohl vidět tenké bledé jizvy plazící se zpod látky, kterou Drek’Thar neustále zakrýval své zničené oči.

Když však Drek’Thara připravili o oči, na oplátku získal něco nového. Brzy po ztrátě zraku se u něj rozvinuly smysly, které měly vyvážit jeho oslepnutí, a nyní vnímal duchy mnohem jasněji než mladý šaman, kterého později vzal do učení. Čas od času mu duchové dokonce posílali vize ze svého sídla na Okraji světa, který ležel tak daleko na severu, jak jen sever může být.

Dokud bude moci jezdit na svém milovaném a skvěle vycvičeném vlkovi Moudrém uchu, Drek’Thar nebude žádným bezmocným orkem a dokáže cestovat i do míst, kam by se žádný jiný ork nedostal.

Otec, syn a šaman se plahočili hlubokým sněhem, sledovali krev. Durotan se narodil během sněžné bouře, což se v klanu Frostwolf považovalo za předvěst dobré budoucnosti. Jeho domovem bylo pohoří Zmrzlého ohně1. Přestože sníh během letních měsíců neochotně ustupoval jasnému slunci, šlo o pouhé vyčkávání, než se nevyhnutelně vrátí zpět. Nikdo netušil, jak dlouho orkský klan Frostwolf toto nehostinné místo nazývá domovem, žili tu, kam až jejich paměť sahala. „Vždy.“ Tak zněla odpověď jednoho staršího Vlka, když byl Durotan dost starý, aby se o to začal zajímat.

1 Pohoří Frostfire Ridge za své jméno patrně vděčí dávno zapomenutým sopkám, které nepokojně dřímají pod jeho horskými ledovci – pozn. překladatele.

Blížila se však noc a mráz sílil. Přestože Durotanovy nohy chránily pevné teplé boty z kůže clefthoofa, pomalu v nich ztrácel cit. Vítr nabíral na síle, pronikal skrz tlustý kožešinový plášť jako dýka. Durotan se zachvěl, ale dál se plahočil sněhem a čekal, až otec promluví, zatímco ze stop přestávala stoupat pára a krev začínala mrznout.

Rudá stopa vedla po široké pláni z větrem umeteného sněhu k šedozelené šmouze stromů nahloučených na úpatí Praotce2, nejvyššího vrcholku v horském pásu táhnoucím se stovky mil na jih. Praotec, jak stálo v prastarých svitcích, byl ochráncem klanu, který natáhl své kamenné paže, aby vytvořil ochrannou hráz mezi hřebeny pohoří Zmrzlého ohně a jižními kraji. Durotanův nos naplnila vůně čistého sněhu a mladých borovic. Svět tonul v tichu.

2Greatfather mountain – pozn. překladatele.

„Není to příjemné, že? Taková dlouhá procházka sněhem,“ řekl nakonec Garad.

Durotan nad správnou odpovědí chvíli přemýšlel. „Vlk si nestěžuje.“

„Ne, to ne. Ale i tak je to… nepříjemné.“ Garad se na svého syna usmál, rty se zkroutily kolem tesáků. Durotan se přistihl, že mu úsměv oplácí a přikyvuje.

Garad se dotkl synova pláště, pročísl prsty hustou srst. „Clefthoof je silné zvíře. Duch života ho obdaroval hustou srstí, pevnou kůží a tlustou vrstvou podkožního tuku, aby mohl přežívat v tomto kraji. Ale když je zraněn, pohybuje se příliš pomalu a nedokáže se zahřát. Neudrží krok se stádem a tak ho nemůžou zahřát ani oni. Mrzne.“

Garad ukázal na stopy. Durotan na nich poznal, že se zvíře potácelo.

„Je zmatený. Má bolesti. Bojí se. Ale on je živý tvor, Durotane. Nezaslouží si cítit se takhle. Neměl by trpět.“ Garadova tvář ztvrdla. „Některé orkské klany jsou kruté. Baví se týráním a mučením své kořisti… a svých nepřátel. Vlk v utrpení žádnou radost nenachází. Neraduje se ani z utrpení nepřátel a určitě ne z utrpení prostého zvířete, které mu poskytuje potravu.“

Durotan cítil, jak mu při dalším návalu hanby rudnou tváře. Tentokrát se nestyděl za sebe, ani za svou mizernou mušku, ale protože tohle jeho samotného nenapadlo. Když nezabil první ranou, opravdu tím pochybil – a ne kvůli tomu, že pak nebyl nejlepším lovcem. Bylo to špatné, protože clefthoof teď kvůli němu zbytečně trpěl.

„Já… chápu,“ řekl. „Omlouvám se.“

„Mně se neomlouvej,“ opravil ho Garad. „Já tady bolestí netrpím.“

Krvavé skvrny tu byly čerstvější, karmínové kaluže v prohlubních po clefthoofově nepravidelném kroku. Kolem balvanů se sněhovou čepicí je vedly k několika osamělým borovicím.

A tam ho našli.

Durotan zranil mladého býka. Orkovi, který se připravoval na první prolitou krev, předtím připadal obrovský. Nyní však Durotan viděl, že ani nestihl dospět. I tak byl býček velký jako tři orkové, jeho tlustou kůži pokrývala rozježená srst. Rychlý dech z něj utíkal v bílých obláčcích a jazyk se pohupoval mezi tupými zažloutlými zuby. Když je ucítil, jeho malé zapadlé oči se otevřely. Pokusil se vstát, ale jen tím hlouběji zarazil Durotanův špatně vržený oštěp a znovu klesl do rudého sněhu. Z jeho bolestného a vzdorného mručení se Durotanovi svíral žaludek.

Mladý ork věděl, co musí udělat. Jeho otec ho na lov připravil, popsal mu vnitřnosti clefthoofa a jak ho může nejrychleji zabít. Durotan neváhal. Přiběhl k býčkovi tak rychle, jak jen mu to sníh dovoloval, sevřel oštěp, vytrhl ho a vrazil ho zvířeti přímo do srdce, zapřel se o něj celou svou vahou.

Clefthoof se zachvěl a zemřel, tělo se uvolnilo a čerstvá horká krev skropila Durotanův plášť a sníh. Garad zůstal stát opodál. Drek’Thar se k němu připojil, šaman nakláněl hlavu a naslouchal, zatímco Garad Durotana sledoval pohledem plným očekávání.

Durotan se nejprve podíval na ně a pak na zvíře, které zabil. Potom pohlédl do svého srdce, jak ho to učil otec, a přidřepl do krvavého sněhu vedle býčka. Stáhl z ruky kožešinovou rukavici a položil holou dlaň na býčkův bok. Stále hřál.

Když mluvil, cítil se nesvůj a doufal, že volí vhodná slova. „Duchu clefthoofa, já, Durotan, syn Garadův, syna Durkoshova, ti děkuji za tvůj život. Díky tvému masu mí lidé přežijí zimu. Tvá kůže a kožešina nás udrží v teple. Jsme… jsem ti za to vděčný.“

Odmlčel se a polkl. „Omlouvám se, že tvé poslední chvíle byly plné bolesti a strachu. Příště budu lepší. Zasáhnu tak, jak mě to učil můj otec – rychle a přesně.“ Jak mluvil, náhle si mnohem víc vážil ochrany pláště na svých zádech a tepla svým bot. Vzhlédl ke svému otci a Drek’Tharovi. Oba uznale pokývali hlavou.

„Vlk je zručný lovec a mocný válečník,“ řekl Garad. „Ke své kořisti se však nikdy nechová krutě.“

„Já jsem Vlk,“ odpověděl hrdě Durotan.

Garad se usmál a položil synovi ruku na rameno. „Ano, to jsi.“

KAPITOLA 1

Táhlý křik lovících orků prořízl ledový vzduch. Durotan již zakusil bitvu s jinými klany, ale tady, v jejich severské domovině, se jim postavil jen málokdo. Touhu po krvi a cti většinou ukájeli stejně jako teď vytím a vítěznými písněmi, když se na vlcích hnali za prchajícím stádem.

Zem se otřásala pod dunícími kopyty stáda clefthoofů, huňatých a pohublých v posledních okamžicích zimy, u které už se zdálo, že se vlády nad zemí nikdy nevzdá. Vlci je nadšeně naháněli, těšili se na maso, které jim po dvoudenním stopování stáda vlije do žil novou sílu.

Skupinu vedl Garad, dlouhé černé vlasy mu prokvétaly stříbrem, ale trup měl stále rovný a silný. Po pravici, štíhlejší než její druh, ale stejně rychlá a smrtící, jela Durotanova matka Geyah. Rozkazy nevydával vždy Garad, často se stáhl a přenechal tu roli Durotanovi, ale mladý ork se nikdy necítil živěji, než když lovil po levici svého otce.

Nalevo od Durotana jel jeho nejlepší přítel Orgrim Doomhammer. Ty dva to k sobě táhlo od chvíle, kdy se naučili chodit, a neustále vymýšleli nové soutěže a výzvy, které však nikdy nekončily vztekem, ale vždy jen smíchem. Orgrimova matka tvrdila, že její malý válečník tak moc touží po boji, že když přicházel na svět, porodní bábě hlavou narazil do ruky. Duchové mu pak na místě modřiny na památku zanechali rudou skvrnu na jinak hnědé lebce. Orgrim měl ten příběh rád a neustále si holil temeno, dokonce i v zimě, což většina Vlků považovala za pošetilé bláznovství. Čtveřice v této formaci jezdila často a své pohyby navzájem znali stejně dobře jako tep svých srdcí.

Když vyrazili za clefthoofy, Durotan se podíval na Garada. Jeho otec se široce usmál a přikývl. Klan nějakou dobu hladověl, ale dnes je čeká hostina. Geyah, dlouhé nohy sevřené kolem svého vlka Pěvce, natáhla luk a čekala na signál od svého druha.

Garad zvedl svůj oštěp Thunderstrike – Úder hromu – pokrytý vyřezanými runami a ozdobený koženými pásky a dvěmi druhy zářezů. Svislé reprezentovaly život zvířete a vodorovné život orka. Thunderstrike byl posetý zářezy a nemálo z nich bylo vodorovných. Durotan věděl, že každý z nich značí nepřítele, který dobře bojoval a zemřel rychlou smrtí. Takové už byly zvyky Vlků.

Orkský náčelník ukázal na jednoho clefthoofa. Protože slova by se ztratila v dusotu kopyt, Garad se rozhlédl po ostatních Vlcích, kteří zvednutím zbraní potvrzovali, že určený cíl vidí.

Semknutá formace stáda chránila zvířata v jejich středu – pokud dokázala držet krok. Vytrvalý běh vybrané krávy byl v porovnání se stádem lehce nepravidelný a pomalejší. Břicho nebylo vydmuté teletem, protože žádný Vlk by březí samici clefthoofa nezabil, zvlášť když se jejich počty s každou prodlužující se tuhou zimou ztenčovaly. Stejně tak lovci nezabijí víc zvířat, než kolik dokáží odnést zpět do pohoří Zmrzlého ohně. Jejich vlčí společníci svou odměnu za pomoc při lovu dostanou rovnou na místě.

„Divocí vlci ať si svou večeři seženou sami,“ řekl jednou Garad, když škrábal Leda za ušima. „Vlci z klanu Frostwolf loví pro sebe.“

Dřív to tak nebývalo. Garad Durotanovi vyprávěl, že v dobách jeho mládí klan obětoval jedno a často i víc zvířat jako poděkování duchům. Zvířata zůstala ležet, kde padla, jako potrava pro divou zvěř a mrchožravé vrány. Za Durotanova života k takovému plýtvání docházelo jen zřídka. Jídlo se stalo příliš vzácným.

Garad se předklonil. Led věděl, že to je znamení k útoku, sklonil hlavu a vyrazil vpřed.

„Neloudej se!“ Dobrácké popíchnutí přišlo od Orgrima, který se na svém vlku Trhačovi prohnal kolem Durotana jako z luku vystřelený šíp. Durotan za svým přítelem poslal sžíravou poznámku a jeho Tesák, který už se nemohl dočkat krmení, se rozeběhl také.

Vlna vlků a jezdců se valila na nebohou krávu. Být jen o pár kroků blíž ke zbytku stáda, možná by ji ochránilo, ale i když plačtivě bučela, stádo ještě zrychlilo. Vůdčí býk ji opustil, plně se soustředil na odvedení zbytku stáda od děsivých orků, aby nepřišel o další zvířata. Clefthoofové nebyli hloupí a krávě brzy došlo, že tento boj musí vyhrát – nebo prohrát – jen ona sama.

S rychlostí, jaké by její mohutné tělo zdánlivě nemělo být schopno, se otočila ke svým budoucím vrahům. Clefthoofové nebyli dravci, ale to neznamenalo, že by neměli osobnost a nepředstavovali hrozbu. Kráva, která k nim stála čelem, hrabala rozštěpeným kopytem sníh a výhružně frkala, byla stejná bojovnice jako oni a očividně měla v úmyslu vzít se sebou i několik vlků a orků.

Durotan se zazubil. Tohle bude důstojná kořist! V zabíjení zvířat, která se nebránila, nebyla žádná čest. Její odvážná volba ho potěšila. I zbytek lovecké skupiny si všiml jejího vzdoru a radostně zavýskal. Kráva zafrkala, sklonila hlavu korunovanou masivními špičatými rohy a vyrazila přímo na Garada.

Orkský náčelník a jeho vlk se pohnuli jako jeden, vlk uskočil před nebezpečím a Garad vrhl Thunderstrike. Oštěp velké zvíře zasáhl do boku. Led se přidal k útoku. Spolu s ostatními bílými vlky se clefthoofovi vrhal po krku, zatímco Garad, Durotan, Orgrim, Geyah a zbytek lovecké výpravy házeli oštěpy, stříleli šípy a vyzývavě na clefthoofa křičeli.

Boj byl divokou bouří pohybu a kakofonií vrčení, hekání a bojového pokřiku. Vlci ke krávě přibíhali a zase od ní uskakovali, rvali ji svými zuby, zatímco jejich jezdci se snažili dostat dost blízko, aby clefthoofa zasáhli vlastními zbraněmi. Durotanovi jako vždy hlavou probleskla vzpomínka na první lov. Protlačil se do čela útoku. Ode dne, kdy dlouho sledoval krvavou stopu ve sněhu, se vždy snažil být tím, kdo zasadí smrtící úder. Být tím, kdo ukončí utrpení. Nebylo důležité, jestli si ostatní v bitevní vřavě jeho útoku všimnou a zabití mu přičtou. Záleželo jen na tom útoku.

Proplétal se mezi bílou srstí vlků a kožešinovými kabáty svého klanu, dokud se mu z pachu krve a zvířecí kůže málem nezamotala hlava. Zahlédl mezeru. Durotan se soustředil, pevně sevřel oštěp a upnul svou mysl k jedinému cíli. V ten okamžik se celý svět smrkl jen na místo za levou přední nohou zvířete. Clefthoofové byli obrovští a stejně tak i jejich srdce.

Jeho oštěp našel cíl. Velké zvíře se zachvělo, srst mu zkropila jasně červená krev. Durotanův zásah byl přesný, a přestože kráva ještě několik chvil vzdorovala, nakonec se zhroutila k zemi.

Ozval se hromový pokřik, ze kterého Durotanovi zalehly uši. Usmál se, ztěžka oddychoval. Klan dnes čekala hostina.

Vždy s sebou přivedli víc lovců, než kolik jich bylo k zabití zvířete třeba. Všechny těšilo stopování, boj a zabíjení, ale víc rukou se také hodilo při porcování zvířete a odvážení masa zpátky do vesnice. Zapojili se do toho všichni, od Garada po nejmladšího člena lovecké skupiny.

Když se Durotan v jednu chvíli narovnal, aby si protáhl ruce po lokty zakrvácené od porcování kořisti, jeho oči upoutal pohyb. Zamračil se a zamžoural do dálky.

„Otče!“ zavolal. „Jezdec!“

Při tom slově všichni ztuhli a vyměnili si ustarané pohledy, ale nikdo nepromluvil. Jezdci za loveckou výpravou nikdy nejezdili, protože by mohli vyplašit kořist, pokud se tedy výprava příliš nevzdálila a zbytek klanu se o ni nezačal strachovat. Jinak by jezdce vyslali jen v případě, že je Garada zapotřebí ve vesnici, a to nikdy nevěstilo nic dobrého.

Garad se mlčky podíval na Geyah, než se postavil a čekal, až k nim jezdec přijede. Kurg’nal, starší zjizvený ork s vlasy barvy sněhu, sklouzl z vlčího hřbetu a zasalutoval náčelníkovi, širokou dlaní se udeřil do hrudi.

„Velký náčelníku, přišel ork a chce si s tebou promluvit podle práva mírové zástavy,“ oznámil bez zbytečných okolků.

Garad srazil obočí. „Mírové zástavy?“ To slovo mělo zvláštní zvuk a v náčelníkově hlase zazněl náznak nevíry.

„Co je to mírová zástava?“ Orgrim byl jedním z největších orků v klanu, ale když chtěl, dokázal se pohybovat naprosto tiše. Durotan se tak soustředil na probíhající rozhovor, že si ani nevšiml, že se jeho přítel postavil vedle něj.

„Mírová zástava znamená…“ Durotan hledal správná slova. Pro orka to bylo příliš zvláštní. „Cizinec si přeje jen mluvit. Přichází v míru.“

„Cože?“ Orgrim vypadal téměř směšně, jak mu spadla čelist. „To musí být nějaký trik. Orkové žádné mírové zástavy nedělají.“

Durotan neodpověděl. Sledoval Geyah, která přistoupila ke svému druhovi a tiše mu něco řekla. Stejně jako Drek’Thar byla šamanka, její pozice však byla mnohem výjimečnější. Byla strážkyní tradic3, opatrovávala generace předávané svitky a starala se, aby prastaré tradice a rituály Vlků neupadly v zapomnění. Pokud někdo věděl, jak správně přivítat orka pod mírovou zástavou, byla to ona.

3Lorekeeper – pozn. překladatele.

Garad se otočil ke ztichlým orkům, kteří trpělivě čekali na jeho vysvětlení. „Ork jménem Gul’dan si s námi přišel promluvit,“ pověděl jim. „Odvolává se na prastaré právo mírové zástavy, což znamená, že je naším… naším hostem. Budeme se k němu chovat s úctou. Pokud je hladový, nakrmíme ho naším nejlepším jídlem. Pokud je mu zima, může dostat náš nejteplejší plášť. Vyslechnu si, co nám chce povědět, a budu se k němu chovat v souladu se všemi našimi tradicemi.“

„Co když je nedodrží on?“ zeptal se jeden ork.

„Co když se ke klanu Frostwolf bude chovat neuctivě?“ křikl další.

Garad se podíval na Geyah, která otázky zodpověděla za něj. „Pak hanba padne na jeho hlavu. Duchům se nebude líbit, že pohrdá tou samou tradicí, na kterou se odvolává. Potupa bude jeho, ne naše. My jsme Vlci,“ prohlásila, hrdě při tom zvýšila hlas. Odpověděly jí souhlasné výkřiky.

Kurg’nal stále vypadal nejistě. Zatahal se za vousy, než svému náčelníkovi něco tiše pověděl. Durotan a Orgrim byli dost blízko, aby šeptaná slova zaslechli.

„Můj náčelníku,“ řekl Kurg’nal, „je toho víc.“

„Mluv,“ nařídil mu Garad.

„Ten Gul’dan… on přišel s otrokyní.“

Durotan ztuhl okamžitým znechucením. Věděl, že některé klany zotročují jiné orky. Orkové spolu občas válčili. On sám se zúčastnil několika bitev, kdy cizí klany vstoupily do stínu hor Zmrzlého ohně a lovily jejich zvěř. Vlci bojovali se ctí a neváhali zabíjet, když to bylo nutné, ale nikdy tak nečinili ze vzteku nebo z pouhé nabídnuté příležitosti. Nebrali vězně, natož otroky, a když se druhá strana vzdala, boj prostě skončil. Orgrim po jeho boku při těch slovech tiše zavrčel.

Ale Kurg’nal ještě neskončil. „A…“ Ork zavrtěl hlavou, jako by sám nevěřil tomu, co se chystá povědět, a zkusil to znovu. „Můj náčelníku… otrokyně i její pán… oni jsou zelení!“

KAPITOLA 2

Garad požádal Durotana a Orgrima, ať se spolu s ním a Geyah vrátí do hor. Zbytku lovecké výpravy – Nokrarovi, orkovi v nejlepších letech, Kagře, jeho družce s plamenným pohledem, a Grukagovi, orkovi s mohutnou hrudí – přikázal, ať tu zůstanou a připraví maso a kůže na odvoz do vesnice.

Durotana spalovaly otázky, o kterých věděl, že je lepší je nepokládat. Stejně, co by mu tak Garad mohl povědět? O mírové zástavě náčelník nepochybně od svého mládí neslyšel a pravděpodobně na něj celá léta ani nepomyslel.

V napjatém tichu jeli do vesnice. Podle starých svitků bývali Vlci kdysi nomády. Sledovali zvěř napříč celým Draenorem, šli tam, kam je zavedla jejich kořist. Jejich domovy se daly rychle rozebrat, svázat do balíků a zavěsit na vlčí hřbety. Ale to vše, pokud to byla pravda, už dávno neplatilo.

Klan se usadil v horách Zmrzlého ohně, kde jih strážil Praotec, na sever dohlížela Síň duchů a pláně na východě a západě lemovaly lesy. Stejně jako většina orků si klan Frostwolf hranice svého území vyznačil praporci – bílou vlčí hlavou na modrém pozadí. Postavili tu bytelná obydlí z kamene, jílu a dřeva. V minulosti se o sebe většina rodin postarala sama a na sílu klanu se spoléhaly jen ve vzácných obdobích hladomoru a válek. Nyní však z většiny odlehlejších chýší zůstaly jen kostry, celé roky rozebírané kvůli dřevu, jak se rodina za rodinou stěhovaly blíž ke středu osady. Sdíleli tu jídlo, rituály i práci a samozřejmě také zvědavost.

Zatímco menší ohně se ve vesnici zapalovaly podle potřeby, do velkého ohniště v jejím středu se přikládalo neustále. V zimě poskytoval nezbytné teplo a v létě byl menší oheň oblíbeným shromažďovacím místem, kde se vyprávěly příběhy a připravovalo jídlo. Balvan, před dávnými časy otesaný do podoby křesla, byl čestným místem rezervovaným pro Garada.

Všichni Vlci znali příběh Kamenného trůnu. Pocházel z dob, kdy údajně žili jako kočovníci. Když však jeden náčelník jejich klan přivedl do hor Zmrzlého ohně, natolik si místní kraj oblíbil, že už ho nechtěl opustit. Jeho rozhodnutí se však setkalo s obavami. Co se stane s klanem, když se nebude stěhovat za svou kořistí?

Náčelník nechtěl své lidi nutit, aby tu zůstávali proti své vůli, a proto šamana požádal o setkání s duchy. Putoval pak na sever až na samý Okraj světa. Tam v Síni duchů, posvátné jeskyni hluboko v nitru země, proseděl bez jídla a vody v naprosté temnotě tři dny a tři noci, dokud nebyl vyslyšen.

Na duchy jeho tvrdohlavost, s jakou odmítal odejít, zapůsobila. „Jsi neoblomný jako kámen,“ pověděli mu. „Ušel jsi dlouhou cestu, abys nalezl Síň duchů. Vrať se ke svým lidem a uvidíš, čím jsme tě za to odměnili.“

Po svém návratu náčelník zjistil, že se doprostřed tábora Vlků skutálel velký kámen. Náčelník prohlásil, že to je Kamenný trůn, který získal jako odměnu, když obstál ve zkoušce v Síni duchů, a že na něm budou náčelníci Vlků sedět, dokud se kámen nerozpadne v prach.

Už se zešeřilo, když se Durotan a ostatní vrátili do vesnice. Ve společném ohništi plál oheň a kolem jeho plamenů se sešli všichni příslušníci klanu Frostwolf. Když k nim Garad, Geyah, Durotan a Orgrim přišli, dav se rozestoupil.

Durotan upřel zrak na Kamenný trůn.

Seděl na něm ork, který přišel pod mírovou zástavou.

Durotan v mihotavém oranžovém světle viděl, že kůže cizince i samice, která se krčila po jeho boku a jejíž štíhlý krk hyzdil těžký kovový obojek, má opravdu barvu mechu.

Ork byl shrbený, patrně za to mohl věk, který mu zbarvil vousy do šeda. Obalený oblečením a pláštěm působil tlustě. Zpod pláště trčely rohy nějakého zvířete. Durotan ve slabém světle nedokázal rozeznat, jestli jsou s látkou spojené, a zhrozeně zíral na dvojici hrotů, které zdobily drobné lebky. Bývaly to kdysi hlavy malých draenei… nebo snad, duchové chraňte, orkských dětí? Pokud ano, nevypadaly přirozeně, byly příliš zdeformované. Možná pocházely ze zvířat, která vůbec neznal.

Upřímně v to doufal.

Cizinec se opřel o hůl, stejně jako plášť ozdobenou kostmi a lebkami. Byly do ní vyryté symboly a podobné znaky lemovaly i okraj jeho kápě. V jejím stínu plály oči. Neodráželo se v nich světlo ohně, to ony samy zeleně žhnuly.

Na pohled méně zajímavá, ale možná i tak více matoucí, byla samice. Vypadala jako ork, i když bylo jasné, že její krev není čistá. Durotan nedokázal ani hádat, jak je to možné, a jen ta myšlenka ho odpuzovala. Ona byla zčásti ork a zčásti… něco jiného. Zatímco Geyah a ostatní samice nebyly tak svalnaté a robustní jako muži, přesto vypadaly silně. Tato samice mu připadala hubená jako tříska. Když se jí však podíval do očí, pohledem neuhnula. Její tělo možná vypadalo křehce, ale o jejím duchu se to říct nedalo.

„Není to zrovna nejposlušnější otrokyně, co?“ řekl tiše Orgrim, aby ho slyšel jen Durotan.

Durotan zavrtěl hlavou. „Ne s tím ohněm v očích.“

„Má jméno?“

„Někdo tvrdil, že jí Gul’dan říká Garona.“

Orgrim při tom slovu povytáhl obočí. „Ona se jmenuje prokletá? Co je vůbec zač? A proč je ona a její pán…“ Orgrim zmateně zavrtěl hlavou. „Co to mají s kůží?“

„Nevím a ptát se na to nebudu,“ řekl Durotan, přestože i on hořel zvědavostí. „Má matka by to považovala za neuctivé a já bych ji nerad rozzlobil.“

„Ty a všichni v klanu, což je asi jediný důvod, proč on stále žije, když svůj zelený zadek posadil na Kamenný trůn,“ ušklíbl se Orgrim. „Strážkyni tradic nechce rozčilovat nikdo, ale ani ona nevypadá dvakrát šťastně, že tenhle… tenhle podvraťák má dovoleno mluvit.“

Durotan se podíval na svou matku. Geyah zaměstnávalo vplétání jasně barevných korálků do vlasů. Zjevně byly součástí rituálu mírových jednání a ona se snažila připravit co nejrychleji. Pohledy, které na cizince vrhala, by dokázaly rozbít Kamenný trůn, na kterém seděl.

„Nelíbí se jí to ani trochu, ale pamatuj, co nám řekla,“ odvětil Durotan, jeho pohled se vrátil ke křehké, ale ne slabé otrokyni a pak k arogantnímu cizinci na otcově místě. „Tímhle se zneuctí jen Gul’dan, my ne.“

Neřekl však Orgrimovi, že mu otrokyně připomíná jinou samici, která byla vyhnána z bezpečí klanu Frostwolf. Jmenovala se Draka a byla stejně nezkrotná jako otrokyně, i když čelila vyhnanství a téměř jisté smrti.

Otec mu vždy vštěpoval, že Vlci si ve zbytečném zabíjení a mučení nelibují, a proto opovrhovali i otrokářstvím a braním zajatců kvůli výkupnému. Ale stejně tak netolerovali slabost a věřili, že ti, co se narodili nedostatečně silní, oslabují celý klan.

Bylo jim dovoleno dospět, protože se vědělo, že zdánlivě křehké tělo může s věkem zesílit. Jakmile však dosáhli plnoletosti, slabí a neduživí byli vypovězeni z klanu, aby se o sebe postarali sami. Pokud to dokázali, jednou za rok jim bylo dovoleno se vrátit a předvést své dovednosti. Stávalo se tak vždy o letním slunovratu, kdy bylo jídla nejvíc a nálada v kmeni nejlepší. Většina vyhnanců se do pohoří Zmrzlého ohně nikdy nevrátila. V posledních letech jich bylo ještě méně, protože v měnícím se kraji se přežívalo mnohem hůř.

Draka byla stejně stará jako Durotan, a když odcházela do vyhnanství, cítil lítost a nebyl sám. I ostatní ji tiše obdivovali, když se klan shromáždil při jejím odchodu. Draka si vzala jen jídlo na jeden týden a nástroje, které bude potřebovat k lovu, postavení příbytku a ušití oblečení. Byla to téměř jistá smrt a ona to musela vědět. Přesto byla její štíhlá záda přímá, i když se její tenké paže třásly pod vahou „darů“ klanu, které pro ni budou znamenat rozdíl mezi životem a smrtí.

„Čelit smrti se ctí je důležité,“ řekl jeden z dospělých.

„Přinejmenším v tom je skutečný Vlk,“ souhlasil druhý.

Draka se neohlédla. Když ji Durotan viděl naposledy, odcházela na hubených nohách a kolem pasu uvázaná modrobílá zástava klanu Frostwolf za ní vlála ve větru.

Durotan na ni často myslel, zajímalo ho, co se s ní nakonec stalo. Doufal, že ostatní orkové měli pravdu a ona své poslední chvíle přijala se ctí.

Ale otrokyni před ním bude tato čest navždy odepřena. Durotan zvedl oči od nebojácné zelené „prokleté“ otrokyně k jejímu pánovi.

„Nelíbí se mi,“ zabručel hluboký hlas vedle Durotanova ucha. Byl to Drek’Thar, vlasy už měl téměř úplně bílé, ale jeho tělo bylo stejně svalnaté a vzpřímené, jako byl cizinec shrbený. „Toho orka se drží stíny. Sleduje ho smrt.“

Durotan se podíval na lebky houpající se na Gul’danově holi a napíchnuté na ostnatém plášti. Podobnou poznámku by mohl pronést každý pozorovatel, ale ten by ji založil na vystavených kostech, kterými se cizinec honosil. Slepý šaman však smrt viděl jinak než ostatní.

Durotan po šamanových slovech musel potlačit zachvění. „V zimě jsou stíny na kopcích dlouhé a smrt jsem dnes přinesl i já. To na špatné znamení nestačí, Drek’Thare. Stejně tak bys mohl tvrdit, že se ho drží život, protože je zelený.“

„Ano, zelená je barvou léta,“ souhlasil Drek’Thar. „Ale z něj žádnou obrodu necítím.“

„Poslechněme si, co nám chce říct, než se rozhodneme, jestli je poslem smrti, života nebo vůbec ničeho.“

Drek’Thar se uchechtl. „Tvé oči jsou příliš zaslepené mírovou zástavou, abys skutečně viděl, mladíku. Ale však ty časem prohlédneš. Jen doufám, že tvůj otec také.“

Jako by slyšel své jméno, vstoupil Garad do kruhu světla kolem ohniště. Tiché hovory umlkly. Zdálo se, že Gul’dan si rozruch, který vyvolal, užívá. Tlusté rty se kolem tesáků zkroutily v úsměv, který byl spíš úšklebkem, a ze svého místa se očividně zvednout nechystal. Klanovému náčelníkovi přinesli jinou židli – prostou, dřevěnou, účelnou. Garad se na ni posadil a opřel se dlaněmi o stehna. Geyah, oblečená ve svém nejobřadnějším oblečení z vydělané kůže talbuka ozdobené korálky a drobnými kostmi, se postavila vedle svého druha.

„Prastará mírová zástava přišla ke klanu Frostwolf, nesena Gul’danem, synem…“ Garad se zarazil. Přes jeho obličej přelétl náznak zmatku, než se tázavě podíval na Gul’dana.

„Jméno mého otce není důležité, stejně jako jméno mého klanu.“ Z Gul’danova hlasu se Durotanovi naježily chloupky na předloktích. Byl chraplavý a nepříjemný a jeho arogantní tón ho dráždil. Ale mnohem horší než hlas byla pro uši orků jeho slova. Jména rodiče a klanu byla pro orky životně důležitá a Vlky šokovalo, když byl dotaz na ně tak rychle a pohrdavě odbyt. „Důležité je, co jsem přišel říct.“

„Gul’dane, synu Žádného orka a Bez klanu,“ řekla Geyah hlasem tak příjemným, že by jen ti, kdo ji znali velmi dobře, poznali, že s obtížemi potlačuje svůj vztek. „Uspěchal jsi rituál a tím jsi zneuctil prapor, pod kterým jsi přišel žádat o právo mírové zástavy. To by mohlo mého náčelníka svést k domněnce, že už o jeho ochranu nestojíš.“

Durotan se usmál, ani se to nesnažil skrýt. Jeho matka byla stejně nebezpečná jako otec a celý klan to dobře věděl. Zelený ork si podle všeho teprve teď uvědomil, že zašel příliš daleko.

Gul’dan naklonil hlavu. „Pravda. A ne, nepřeji si vzdát se práv, která mi praporec zajišťuje. Pokračuj, Garade.“

Garad přednesl formální proslov. Byl dlouhý a složitý a místy tak archaický, že mu Durotan ani nerozuměl. Začínal být netrpělivý a Orgrim to očividně snášel ještě hůř. V podstatě šlo o to, že žadateli o mírovou zástavu bude zaručeno bezpečí a vyslechnutí. Když Garad konečně domluvil, podíval se vyzývavě na Gul’dana.

Ork se zvedl a opřel o svou hůl. Malé lebky na zádech jako by svými otevřenými čelistmi mlčky protestovaly. „Zvyky a prastaré rituály, které zadržely tvou ruku, mne zavazují povědět ti tři věci. Kdo jsem, co nabízím a čeho si žádám.“ Žhnoucíma zelenýma očima se podíval na shromážděné Vlky, skoro jako by odhadoval jejich cenu. „Jsem Gul’dan, a jak jsem již řekl, nehlásím se k žádnému klanu nebo původu, ale přesto svůj klan mám… svým způsobem.“ Tiše se zasmál, ale ten zvuk nepříjemné napětí nijak neuvolnil. „Ale to vysvětlím později.

Jako další… co nabízím? Je to prosté, a přesto to nejcennější na světě.“ Zvedl ruce a lebky o sebe dutě zachrastily. „Nabízím život.“

Durotan a Orgrim si vyměnili zamračené pohledy. Nepronesl právě Gul’dan skrytou – nebo spíš nepokrytou – výhružku?

„Tento svět je na pokraji zkázy. A stejně tak i my. Urazil jsem dlouhou cestu, abych vám nabídl život v podobě nového domova – úrodného a plného zvěře, ovoce a obilí na polích. A tebe, Garade z klanu Frostwolf, žádám, abys tuto nabídku přijal a připojil se ke mně.“

Když do poklidného jezera hodil svůj obří kámen, posadil se a tázavě se na Garada podíval. Na náčelníka se nyní upíraly oči úplně všech. To, co Gul’dan navrhl, nejenže bylo urážlivé a arogantní – bylo to učiněné šílenství!

Nebo ne?

Na okamžik se zdálo, že náčelník netuší, jak má odpovědět, ale nakonec slova nalezl.

„Máš štěstí, že jsi přišel pod ochranou praporce, Gul’dane Bez klanu,“ zavrčel Garad. „Nebýt jeho, vlastními zuby bych ti to prolhané hrdlo rozerval!“

Nezdálo se, že by to Gul’dana překvapilo, nebo urazilo. „To říkali i ti před tebou, a přesto jsou nyní součástí mého klanu. Jsem si jistý, že váš šaman vidí věci, které obyčejní orkové spatřit nemohou, ale tento svět, přestože se zmítá v potížích, je obrovský. Žádám tě, abys přijal možnost, že možná nevíte vše a že možná opravdu mohu nabídnout něco, co váš klan potřebuje. Možná už se k vám během posledních let donesly příběhy o… černokněžnících4?“

4Warlock – pozn. překladatele.

Donesly. Před dvěma roky se lovecká výprava Vlků spojila se skupinou orků z klanu Warsong. Druzí orkové stopovali stádo talbuků. Neznali však zvyky půvabných elegantních zvířat a nevěděli, že se jim jedno zvíře od stáda oddělit nepodaří. Pruhovaní talbukové byli mnohem menší a štíhlejší než clefthoofové. Dospělého clefthoofa od stáda odehnat šlo, protože se díky své velikosti mohl bránit sám. Talbukové se spoléhali na vzájemnou ochranu. Když byli napadeni, nedali se hned na útěk. Místo toho bránili napadeného bratra nebo sestru jako skupina a přivítali dravce hradbou kopyt a zakřivených rohů. Vlci však věděli, jak statečná zvířata vyděsit, aby pár jedinců obětovala. Protože se lovci ze dvou klanů při lovu spojili, získali dostatek masa, aby nakrmili obě skupiny i jejich vlky.

Když spolu hodovali, jeden lovec z klanu Warsong se zmínil o orkovi se zvláštními silami, jaké mívá šaman, ale jinými. Černokněžník, tak ho nazval, slovo, které tehdy Durotan slyšel poprvé a do dnešního dne naposled.

Garadův výraz ztvrdl. „Tak o tobě mluvili. Černokněžník. Mělo mě to napadnout hned, jak jsem tě uviděl. Libuješ si ve smrti, ale snažíš se mě přesvědčit řečmi o životě. Zvláštní protimluv.“

Durotan se podíval na Drek’Thara, vybavila se mu slova starého šamana. Toho orka se drží stíny. Sleduje ho smrt. A pak jeho odpověď: V zimě jsou stíny na kopcích dlouhé a smrt jsem dnes přinesl i já. To na špatné znamení nestačí, Drek’Thare… Poslechněme si, co nám chce říct, než se rozhodneme, jestli je poslem smrti, života nebo vůbec ničeho.

On, Orgrim a zbytek klanu dál poslouchali.

Gul’dan jednou rukou ukázal na svou nazelenalou kůži. „Byl jsem obdařen mocnou magií. Prostoupila mě a obarvila mou kůži. Označila si mě. A ano, magie sílí, když je krmena životem. Ale podívej se mi do očí, Garade, synu Durkoshův, a pověz mi pravdu – nechal jsi někdy život vykrvácet do sněhu, abys tím duchům poděkoval za jejich přízeň? Možná jsi zabil clefthoofa výměnou za bezpečný příchod dítěte na tento svět, nebo jsi nechal zvíře ležet na místě, kde padlo, protože vašim oštěpům podlehl tucet talbuků?“

Poslouchající klan se nejistě ošil, přestože Garad se ani nepohnul. Všichni věděli, že má Gul’dan pravdu.

„Podobné oběti nás udrží při životě,“ potvrdil Garad. „Život, který takto ukončíme, je naší potravou.“

„A stejně tak se na životě živím i já, jen jiným způsobem,“ řekl Gul’dan. „Vy pojídáte jejich maso a oblékáte se do jejich kůže. Já pojídám jejich sílu a vědomosti a oblékám se… do zelené.“

Durotan se přistihl, že se jeho pohled vrací k otrokyni. I ona byla zelená, ale bylo jasné, že není jen zotročená, ale i týraná. Proč je zelená? Proč ji s sebou Gul’dan přivedl? Zoufale se na to chtěl zeptat, ale černokněžník přišel za otcem, ne za jeho synem, a proto se Durotan jen kousl do jazyka.

Vypadalo to, že jeho otec udělal to samé. Když se nedočkal žádné Garadovy poznámky, Gul’dan jeho mlčení pochopil jako výzvu k pokračování.

„Draenor není stejný jako dřív. Vyprchává z něj život. Zimy jsou delší. Jara a léta jsou kratší a méně plodná. Ubývá lovné zvěře. Je –“

Garad podrážděně mávl rukou. Po tváři mu tančilo světlo ohně, odhalovalo netrpělivý výraz. „Orku Bez klanu, neříkáš mi nic, o čem bych už nevěděl. Není to nic, o čem bychom už neslyšeli. Legendy vypráví o cyklech našeho světa. Je tu příliv a odliv, světlo a tma, smrt a zrození. Až cyklus doběhne ke svému konci, jara a léta se znovu prodlouží.“

„Opravdu?“ Zelený oheň v Gul’danových očích zablikal. „Ty znáš sever, ale já přišel z jihu. Pro nás ten údajný cyklus znamená víc než jen delší zimy a méně zvěře. Naše řeky a jezera vysychají. Na stromech, na jejichž plodech jsme v létě hodovali, nerostou nové větve, a pokud se na nich nějaké ovoce urodí, je malé a trpké. Když pálíme dřevo, páchne. Obilí hnije v klasech anebo vůbec nevyklíčí v půdě, která ho neuživí. Naše děti se rodí nemocné a někdy se nenarodí vůbec. Tohle vidíme u nás na jihu!“

„Mě utrpení jihu nezajímá.“

Gul’danovy rty se kolem tesáků zkroutily do ošklivého úlisného úsměvu. „Ne, zatím ne. Ale co se děje tam, stane se i tady. Tohle je horší než jeden špatný rok, horší než deset špatných let. Povídám ti, že tento svět umírá. V pohoří Zmrzlého ohně zatím nevidíte, co jsme už viděli my, ale pro čas vzdálenost nic neznamená.“

Natáhl ruku k otrokyni, ani se na ni nepodíval. V očích jí zajiskřilo, ale i tak mu poslušně podala malý balíček.

Gul’dan rozbalil látku. Skrýval se v ní kulatý červený předmět. „Krvavé jablko,“ řekl, když ho zvedl. Opravdu bylo malé a vypadalo nevábně. Jeho slupku pokrývaly skvrny, chyběla jasná červeň, od které odvozovalo své jméno, ale nebylo ani uschlé, ani shnilé, přestože muselo být sklizené před dlouhou dobou. Když Gul’dan natáhl prst se špičatým nehtem a rozřízl ho, upíraly se na něj oči všech orků. Jablko se rozpadlo na dvě poloviny a přihlížející orkové zalapali po dechu.

Jablko bylo uvnitř mrtvé. Ne shnilé, ne vyžrané červy nebo chorobou. Prostě mrtvé, vysušené a zahnědlé.

Nebyla v něm žádná semena.

KAPITOLA 3

Na okamžik zavládlo ohromené ticho, ale Garad ho brzy přerušil. „Zahrajme si hru,“ řekl. „Předstírejme, že máš pravdu a že Draenor, celý náš svět, umírá. Avšak ty, a nikdo jiný než ty, jsi byl obdařen schopností odvést nás do té úžasné nové země, které se tato smrt vyhýbá. Pokud by byl takový příběh pravdivý, zdá se mi, že by pro tebe bylo výhodnější vydat se do té země spíše s hrstkou lidí než s velkým zástupem. Proč ses plahočil na sever, když zima teprve odeznívá, abys klanu Frostwolf učinil tuhle štědrou nabídku?“ Z Garadova hlasu odkapával výsměch.

Gul’dan si vytáhl rukáv, odhalil tím zvláštní náramky a ještě víc znepokojivé zelené kůže. „Nosím znamení magie,“ odpověděl prostě. „Mluvím pravdu.“

A Durotan nějak věděl, že opravdu nelže. Jeho pohled znovu sklouzl ke Garoně, černokněžníkově otrokyni. Byla také mágem? Držel ji Gul‘dan na řetězu kvůli poslušnosti, nebo protože mohla být nebezpečná?

„Předtím jsem mluvil o klanu,“ pokračoval Gul’dan. „Není to klan, do kterého jsem se narodil, ale klan, který jsem založil. Vytvořil jsem ho, svou Hordu, a všichni, kdo se k ní připojili, tak učinili s radostí a ze své svobodné vůle.“

„Nevěřím, že by orkský náčelník, byť sebezoufalejší, nařídil svému klanu, aby následoval tebe a zavrhl své tradice!“

„To jsem od nich nežádal,“ řekl klidně Gul’dan, jeho klidný hlas kontrastoval s Garadovým, který zesílil hněvem. „Ponechali si své náčelníky, své zvyky, dokonce i svá jména. Ale zatímco klan se dál zodpovídá náčelníkovi, ti náčelníci jsou nyní podřízení mně. Jsme součástí většího celku.“

„A každý, komu jsi o tom pověděl, to spolkl jako mateřské mléko.“ Garad se neskrývaně ušklíbl. Durotana napadlo, jak dlouho to ještě potrvá, než poruší právo mírové zástavy, naplní svou hrozbu a rozerve Gul’danovi jeho zelené hrdlo.

„Všichni ne, ale mnoho ano,“ odvětil Gul’dan. „Mnoho klanů, které strádaly a jejichž počty se tenčily. Orkové mě budou následovat do této nové úrodné země, aniž by se vzdali svých klanů, jen jim nadřadí ještě jeden větší. Stále jsou klany Warsong, Laughing Skull nebo Bleeding Hollow, ale také jsou příslušníky Hordy. Mé Hordy. Následují mě a půjdou, kam jim řeknu. A já je odvedu do světa, který překypuje životem.“

„Následuje tě víc než jeden klan? Warsong, Bleeding Hollow, Laughing Skull?“ Garad se tvářil nevěřícně a měl na to plné právo. Durotan věděl, že orkové spolu občas spolupracují, když je pojí společný cíl jako lov, ale po jeho dosažení se vždy rozešli. To, co jim tu Gul’dan vykládal, znělo nepravděpodobně, skoro jako nějaká pohádka pro děti.

„Všichni až na pár výjimek,“ potvrdil Gul’dan. „Několik tvrdohlavých klanů se dál drží světa, který je nedokáže uživit. Někteří už ani nejsou skutečnými orky, potírají se krví ulovených zvířat a libují si v rozkladu. Těmto Rudým chodcům se vyhýbáme a oni časem sami vymřou, šílení a zoufalí. Od vás nežádám nic víc než vaši věrnost, až se vydáme na pouť z této umírající země. Jen vaše vědomosti, schopnosti a sílu.“

Durotan si zkusil představit obrovské moře hnědé kůže a zbraní, které nepoužívají proti sobě navzájem, ale proti zvířatům, aby se mohli podělit o jejich maso, a proti stromům, až budou stavět své domovy. A to vše ve světě se zelenými stromy obtěžkanými ovocem, silnou vypasenou zvěří a čerstvou vodou. Durotan se v náhlém popudu předklonil a řekl: „Pověz nám o té zemi víc.“

„Durotane!“

Garadův hlas práskl jako bič. Durotanovi se do tváří vehnala horká krev, ale otcova pozornost se po okřiknutí nesoustředila na jeho nestoudného syna, ale pouze na cizince v jejich táboře, který se na Durotana pomalu usmál.

„Tak ty jsi nás přišel zachránit?“ zeptal se Garad. „My jsme Vlci, Gul’dane. My nepotřebujeme tvoji záchranu, tvoji Hordu, ani tvoji zemi, kterou nám slibuješ. Hory Zmrzlého ohně jsou domovem klanu Frostwolf, kam jen sahají naše příběhy, a tak to také zůstane!“

„Ctíme naše tradice,“ podpořila ho Geyah. „My v těžkých časech nezavrhujeme, čím jsme.“

„Ostatní možná utečou jako fňukající děti, ale my ne. My jsme tvrdší než ti, co žijí na změkčilém jihu.“

Gul’dana Garadova pohrdavá slova nijak neurazila. Místo toho se na Garada podíval s téměř smutným výrazem.

„Mluvil jsem o klanech, které se k Hordě nepřipojily. Když jsem za nimi přišel, i oni mi odpověděli, že moji pomoc nepotřebují. Ale ztráta potravy, vody a přístřeší, věcí nezbytných k přežití, se na nich krutě podepsala. Stali se nomády, toulali se krajem a nakonec svou domovinu museli opustit. Jsou jen stínem orků, kterými bývali, a zbytečně trpí.“

„My netrpíme,“ ohradil se Garad. „My se nezlomíme.“ Posadil se a napřímil svá široká záda. Durotan věděl, co to gesto znamená.

Obřad mírové zástavy skončil.

„My tě následovat nebudeme, zelenokožče.“

Gul’dan Durotanovi nepřipadal jako někdo, kdo je zvyklý na odmítnutí. Napadlo ho, jestli černokněžník nepovolá ty tajemné magické síly, kterými údajně vládl, neporuší ochranu mírové zástavy a nevyzve Garada na mak’gora – boj na život a na smrt mezi dvěma orky. Jeho matka by možná věděla, jak na to správně reagovat, ale Durotan ne.

Mak’gora zatím viděl jen jednou. Ork z klanu Thunderlord nechtěl Vlkům přenechat svou kořist, jak bylo domluveno. Místo toho Grukaga, který si zmíněné zvíře nárokoval, vyzval k souboji. Durotanovi to nepřipadalo správné, protože oba klany tou dobou spolupracovaly už několik dní. Durotan si mezi nimi dokonce našel přítele. Jmenoval se Kovogor a byl stejně starý jako on. Kovogor byl zábavný společník a skvěle házel sekerou. Když se spojená lovecká výprava utábořila na noc, Kovogor Durotana učil, jak správně zbraň hodit, aby se zasekla do masa jeho cíle.

Boj vyhrál Grukag. Durotan si vzpomněl, jak mu tenkrát bušilo srdce v hrudi a v žilách vřela krev. Nikdy se necítil víc naživu. Když bojoval on sám, na přemýšlení nebo obdiv nebyl čas. Ale když sledoval cizí boj, byl to úplně jiný zážitek.

Přesto když to skončilo a v krvavém sněhu stojící Grukag řevem oznamoval vítězství Vlků, Durotan spolu se sdíleným nadšením cítil ještě jednu zvláštní emoci. Později si uvědomil, že to byl pocit ztráty. Druhý ork byl silný a hrdý, ale na konci byla jeho pýcha větší než síla a lovci z klanu Thunderlord se domů vrátí bez bojovníka, který by jejich klanu obstarával jídlo. Vztahy mezi klany natolik ochladly, že se Durotan s Kovogorem ani nedokázal rozloučit.

Vypadalo to však, že dnes na mak’gora nedojde. Gul’dan si jen povzdechl a zavrtěl hlavou.

„Možná tomu neuvěříš, Garade, synu Durkoshův ale nijak mě netěší osud, který vás čeká. Tvůj klan je hrdý, ale ani vy nedokážete odolat tomu, co se blíží. Tvoji orkové zjistí, že hrdost znamená jen velmi málo, když není žádná potrava k naplnění břicha, voda k pití a vzduch, který by se dal dýchat.“

Sáhl do záhybů svého pláště a vytáhl nůž.

Každému orkovi se při té zradě z hrdla vydral pobouřený výkřik.

„Zadržte!“

Geyah skočila mezi Gul‘dana, který moudře ztuhl uprostřed pohybu, a každého, kdo by mu chtěl ublížit.

Co to dělá? Durotan to nechápal, ale stejně jako ostatní zůstal stát na místě, i když si jeho tělo žádalo, aby se na Gul’dana vrhl.

Geyah přelétla dav pohledem. „Gul’dan přišel pod mírovou zástavou,“ zakřičela. „To, co dělá, je součástí rituálu. Dovolíme mu, aby pokračoval… bez ohledu na to, co si o něm myslíme.“

Zamračila se a o krok ustoupila, aby mohl Gul’dan vytáhnout hrozivě vyhlížející čepel. Garad byl na tu chvíli zjevně připraven a sledoval Gul‘dana, který sklonil hlavu a natáhl ruku, nůž spočíval na otevřené dlani.

„Nabízím zkoušku čepelí tobě, kdo ve svých rukách drží můj život,“ řekl Gul’dan. „Je ostrý jako vlčí zub a já se podřídím jeho rozhodnutí.“

Durotan uchváceně sledoval, jak se otcovy silné prsty – prsty, které jednou zardousily talbuka, když Garadovi z rukou vyrazil oštěp – svírají kolem nože. Od dlouhé čepele se odráželo světlo ohně. Garad nůž zvedl, aby ho všichni viděli, a pak si s ním přejel po předloktí. Za čepelí se vyvalila tmavá krev. Garad ji nechal kapat na zem.

„Přišel jsi s čepelí, která byla ostrá a připravená, s čepelí, která mohla ukončit můj život, a přesto jsi ji nepoužil. To je skutečná mírová zástava. Na důkaz uznání přijímám tuto čepel a prolévám svou krev, abych ti s ní zajistil bezpečný odchod z tohoto místa.“

Jeho silný hlas se nesl chladným vzduchem. Nechal ta slova chvíli působit.

„A teď odsud zmiz.“

Durotan se znovu napjal, stejně jako Orgrim vedle něj. Opovržení, s jakým to Garad vyslovil, jeho synovi prozradilo, jak hluboce se náčelník Vlků cítí Gul’danovou nabídkou uražen. Gul’dan se proti takové nezdvořilosti nepochybně ohradí.

Zelený ork však znovu jen odevzdaně sklonil hlavu. Pevně se chytil své odpudivé hole a zvedl se na nohy, jeho nepřirozeně žhnoucí oči si ještě chvíli prohlížely tiché nepřátelské shromáždění, než udělal první krok. Škubl za řetěz, který končil u obojku, a samice se s odevzdanou elegancí zvedla také. Když procházela kolem Durotana, podívala se mu přímo do očí.

Její oči byly divoké a překrásné.

Co jsi… a čím jsi pro Gul’dana? Durotan nečekal, že se to někdy dozví.

Vlci se před černokněžníkem rozestoupili. Durotan věděl, že nejde o výraz úcty, ale o snahu vyhnout se i tomu sebemenšímu fyzickému kontaktu, jako by jim dotek někoho, kdo je tak moc spojený se smrtí, mohl něčím ublížit.

„A když si pomyslím, že jsme čekali jen nudnou hostinu na oslavu lovu,“ zabručel Orgrim, když s Durotanem odcházel k čekajícím vlkům.

„Myslím, že má matka by nejraději udělala hostinu z něj,“ odtušil Durotan. Díval se, jak zeleného orka a jeho otrokyni pohlcuje temnota, a pak se otočil k Drek’Tharovi. Naskočila mu husí kůže.

Slepý šaman byl nehybný jako kámen. Hlavu měl nakloněnou do strany, jako by se pokoušel něco zaslechnout. Pozornost všech se soustředila na odcházejícího vetřelce, a proto si byl Durotan jistý, že jako jediný spatřil slzy, které zmáčely látku na Drek’Tharových nevidoucích očích.

KAPITOLA 4

„Od toho rokování uběhly už tři dny, a přesto se zdá, že se o ničem jiném nemluví,“ postěžoval si Orgrim, když se s nevrle protáhlým obličejem posadil na Trhače.

„Stejně jako ty,“ popíchl Durotan.

Orgrim se zamračil a zmlkl, tvářil se trochu uraženě. Společně jeli hledat dříví na podpal. Nebyl to ten nejhorší úkol, co mohli dostat, ani zdaleka to nebylo tak vzrušující jako lov, i když neméně důležité. Dříví udrží klan přes zimu naživu a nejlepší dříví potřebovalo čas, aby řádně vyschlo.

Ale Orgrim měl pravdu. Garad tu schůzku nemohl pustit z hlavy. Následujícího rána nevyšel ze svého domu, ale Geyah ano. Když se Durotan na matku tázavě podíval, pověděla mu: „To, co Gul’dan řekl, tvého otce velmi znepokojilo. Poslal mě pro Drek’Thara, abychom spolu probrali, jak tvrzení zeleného cizince ovlivní duchy a jak se k tomu máme v souladu s našimi tradicemi nejlépe postavit.“

Byla to dlouhá odpověď na pouhé povytažené obočí a Durotan okamžitě bystřil. „Přijdu na tu poradu také,“ řekl.

Její vlasy s vpletenými pírky a kůstkami zavířily, když zavrtěla hlavou. „Ne. Ty máš jiné povinnosti.“

„Myslel jsem, že otce Gul’dan nezajímá,“ poznamenal Durotan. „A teď mi říkáš, že svolává poradu. Jako náčelníkův syn a dědic bych tam měl být.“

Znovu ho odbyla. „Tohle bude jen rozhovor, nic víc. Až bude třeba, tak zavoláme i tebe, můj synu. A jak jsem už řekla, ty máš jiné povinnosti.“

Sbírání dříví. Jistě, náčelník neopovrhoval ani těmi úkoly, které dostávali nejníže postavení členové klanu, protože Vlci věřili, že každý má svůj hlas a cenu. Ale i tak. Něco se dělo, Durotana z toho vyloučili a jemu se to ani trochu nelíbilo.

Jeho mysl se vrátila do časů, kdy byl kluk a posílali ho pro dříví pod kotel. Hlasitě si tehdy stěžoval, protože by raději cvičil boj s Orgrimem. Drek’Thar ho tehdy pokáral: „Je vždy nebezpečné a lehkomyslné kácet celé stromy, když nepotřebujeme kmen ke stavbě domu. Duch země to nemá rád. On nám poskytuje dostatek větví, které jsou suché a rychle chytnou plamenem. Jen líný ork kňučí jako vlčí štěně, když musí udělat pár kroků navíc, aby vzdal úctu duchům.“

Durotan byl synem náčelníka a samozřejmě se mu nelíbilo, že ho někdo nazývá líným orkem, který kňučí jako vlčí štěně, a proto svůj úkol splnil. Později, už jako dospělý, se Drek’Thara zeptal, zda byla jeho slova pravdivá.

Šaman se zasmál. „Je pravda, že je hloupost porazit celý strom,“ řekl. „A kácením poblíž naší vesnice bychom jen na svou přítomnost upozornili cizince. Ale… ano. Věřím, že by to bylo neuctivé. Ty ne?“

Durotan musel souhlasit, ale dodal: „Jsou vždy pravidla duchů v souladu s tím, co chce náčelník?“

Drek‘Tharova široká ústa se usmála. „Jen někdy.“

Když teď jel vedle Orgrima, Durotana něco napadlo. Pokácené stromy…

„Gul’dan tvrdil, že když orkové na jihu pokácí stromy, tak… páchnou.“

„Podívejme se, kdo tady mluví o Gul’danovi!“ ušklíbl se Orgrim.

„Ne, vážně… co to podle tebe znamenalo? A to krvavé jablko… když nám ukázal, že v něm nejsou semena.“

Orgrim pokrčil mohutnými rameny a ukázal na mlází před nimi. Durotan tam viděl tmavé kostlivce ze spadaných větví na podušce ze suchého hnědého jehličí. „Kdo ví? Možná se jižní stromy rozhodly, že už se jim nelíbí, když je někdo kácí. A ohledně toho krvavého jablka, i já už jsem kousnul do pár jablek, kde žádná semena nebyla.“

„Ale jak to mohl vědět?“ nevzdával se Durotan. „Kdyby to jablko rozkrojil a semena tam byla, celá vesnice by se mu vysmála. On věděl, že tam nebude ani jedno.“

„Možná si to jablko nařízl předem.“ Orgrim slezl z Trhače a otevřel vak, do kterého naskládá dřevo. Trhač se začal točit v kruzích, jak se snažil Orgrimovi olíznout obličej, a smějící se ork ho musel následovat. „Trhači, stůj! Musíme tě naložit.“

To rozesmálo i Durotana. „Tvůj tanec je jako…“ Slova mu odemřela v hrdle. „Orgrime.“

Druhý ork, po změně v přítelově hlase okamžitě ve střehu, sledoval Durotanův pohled. O několik kroků dál, téměř skryté pod šedohnědými převislými větvemi borovice, bylo na kůře bílé místo prozrazující, že tam někdo odsekl větev.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Durotan.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.