Beautiful Secret

Copyright © Lauren Billings, Christina Hobbs, 2015

Translation © Květa Oakland, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-949-5

ISBN mobi 978-80-7462-958-7

Věnování:

Kresley, ten první řádek i všechny následující jsou pro Tebe.

První kapitola

Ruby

„Nevsadila bych se, že má obří péro, ale ani netvrdím, že to tak není.“

„Pippo,“ hlesla jsem a zděšeně si schovala obličej do dlaní. Proboha, vždyť je půl osmé ráno ve čtvrtek. Přece nemůže být opilá.

Omluvně jsem se usmála na vykuleného pána, který stál naproti nám, a snažila jsem se vymyslet způsob, jak bych mohla výtah zrychlit silou myšlenky.

Zírala jsem na Pippu a ona neslyšně artikulovala: „Co jako?“ a pak zvedla ruce a podržela ukazováčky asi třicet centimetrů od sebe. „Má ho dlouhýho jak nějakej podělanej hřebec.“

Výtah zastavil ve třetím patře a dveře se otevřely, což mě zachránilo před dalším provinilým pohledem.

„Uvědomila sis, že jsme tam nebyly samy, že jo?“ zasyčela jsem a následovala ji chodbou za roh, kde jsme zastavily před velkými dveřmi s nápisem RICHARDSON-CORBETT vyrytým do pískovaného skla.

Zvedla hlavu od obří kabelky, ze které se za zvuku cinkání náramků na zápěstí snažila vylovit klíče. Její kabelka byla jasně žlutá a posetá kovovými cvočky a její dlouhé zrzavé vlasy svítily pod fluoreskujícím světlem jako neon.

Já jsem špinavá blondýna a dneska jsem si vzala béžovou tašku přes rameno; připadala jsem si vedle ní jako vanilková sušenka.

„Nebyly?“

„Ne! Přímo naproti tobě stál ten chlap z účetního. Dneska tam musím jít a díky tobě na sebe budeme vrhat nejisté a trapné pohledy pokaždé, když si vzpomeneme, jak jsi vyslovila slovo péro.“

„Taky jsem řekla dlouhýho jak nějakej podělanej hřebec.“ Zatvářila se provinile, ale pak se vrátila ke kabelce. „Kluci z účetního stejně potřebujou trochu uvolnit.“ S dramatickým gestem ukázala na tmavou chodbu před námi. „Teď jsme nejspíš podle tvých představ dostatečně samy?“

Vysekla jsem jí hravou poklonu. „Prosím. Povídej.“

Přikývla, soustředěně svraštila obočí. „Jen říkám, že logicky musí být obří.“

„Logicky,“ zopakovala jsem a snažila se zadržet úsměv. Srdce mi radostně poskakovalo, jako ostatně vždy, když jsme mluvily o Niallovi Stellovi. Spekulování o velikosti jeho přirození mě nejspíš jednou zničí.

S vítězoslavným mávnutím ruky vylovila klíče od kanceláře a zarazila nejdelší z nich do dveří. „Ruby, vidělas jeho prsty? A nohy? A to nezmiňuju fakt, že měří přes dva metry.“

„Přesně dva metry,“ opravila jsem ji bez dechu. „Ale velikost rukou ještě nic neznamená.“ Zavřely jsme za sebou dveře a rozsvítily hlavní světla. „Spousta chlapů má velký ruce, a přitom v kalhotách neschovává nálož.“

Šla jsem za ní úzkou chodbou do místnosti plné stolů, v menší, méně honosné části třetího patra. Vzhledem k tomu, že jsem v práci trávila mnohem víc času než v miniaturním bytě, který jsem si pronajala v jižní části Londýna, měla jsem radost, že je tu i přes málo místa útulno.

Richardson-Corbett Consulting byla jednou z největších a nejúspěšnějších strojírenských firem v Evropě, ale přijímali jen hrstku stážistů. Krátce po promoci na UC v San Diegu jsem měla neuvěřitelné štěstí, že mi jedno z těch míst připadlo. Pracovní doba byla nekonečná a výplata sotva pokryla mou vášeň pro boty, ale oběť se začínala pomalu vyplácet: už po prvních devadesáti dnech stáže nahradila papírek na mém stole opravdová kovová cedulka s vyrytým jménem Ruby Millerová. A taky mě přesunuli z přístěnku ve druhém patře do jedné z klíčových kanceláří tady na třetím.

Střední školou jsem prosvištěla bez problémů a bakaláře jsem přežila jen s občasnými návaly paniky. Ale stěhování přes půlku světa a možnost seznámit se s největšími mozky strojírenství v Anglii? V životě jsem nepracovala tvrději. Pokud se mi podaří dokončit stáž se stejně dobrými výsledky, s jakými jsem začala, budu mít zaručené místo v magisterském programu mých snů na Oxfordu. Samozřejmě dobré výsledky rozhodně nezahrnují výtahové debaty o přirození jednoho z manažerů…

Jenže Pippa se teprve začínala rozjíždět.

„Někde jsem četla, že je to jako vzdálenost od zápěstí k prostředníčku…“ změřila si délku vlastní ruky a pak ji zvedla, aby podpořila svoje slova. „Jestli je to pravda, tvůj idol je fakt kus.“

Zamručela jsem, pověsila jsem si kabát na dveře. „Asi jo.“

Odhodila kabelku na židli a změřila si mě vědoucím pohledem. „Zbožňuju, když se snažíš vypadat nezaujatě. Jako bys mu nezírala na rozkrok pokaždé, když se objeví půl metru od tebe.“

Snažila jsem se vypadat pohoršeně.

Snažila jsem se tvářit zděšeně a nějak odpovědět.

Nic. Za posledních šest měsíců jsem na Nialla Stellu pokradmu zírala tak často, že bych mohla být kvalifikovanou expertkou na topografii jeho rozkroku.

Nacpala jsem kabelku do spodního šuplíku a s rezignovaným povzdechem jsem ho zavřela. Moje nenápadné pohledy očividně nebyly tak nenápadné, jak jsem si myslela. „Obávám se, že jeho rozkrok ke mně nikdy nebyl ani nebude tak blízko.“

„To nebude, pokud se s ním nedáš do řeči. Hele, jakmile se mně naskytne příležitost, vychutnám si toho zrzka z PR tak, že bude mít na krajíčku. Měla by ses s ním aspoň pobavit, Ruby.“

V tu chvíli už jsem vrtěla hlavou a Pippa mě praštila koncem šály. „Ber to jako výzkum do hodiny konstrukční integrity. Řekni mu, že potřebuješ otestovat tažnou sílu jeho ocelové trubky.“

Zasténala jsem. „Bezva plán.“

„Fajn, tak někdo jinej. Co blonďák z podatelny? Nespustí z tebe oči.“

Zatvářila jsem se kysele. „Ten mě nezajímá.“

„Tak Ethan ze smluvního. Je sice malej, ale je fit. A vidělas ten jeho trik s jazykem, co dělává v hospodě?“

„Ježiši, to ne.“ Posadila jsem se, naprosto zničená tíhou jejího pohledu. „Fakt se o tomhle bavíme? Nemůžeme prostě dělat, že nejsem zamilovaná?“

„Obávám se, že ne. Žádnej jinej chlap tě nezajímá, ale na pana pravého to ani nezkusíš,“ povzdechla si. „Nevykládej si to špatně. Stella je kurevsky sexy, ale je trochu moc upjatej, nemyslíš?“

Přejela jsem nehtem po hraně stolu. „To se mi na něm právě líbí,“ přiznala jsem. „Je vyrovnaný.“

„Nudnej.“

„Umírněný,“ trvala jsem na svém. „Jako by vylezl z románu od Austenové. Je to pan Darcy.“ Doufala jsem, že mě tím přirovnáním snáz pochopí.

„To nechápu. Pan Darcy se k Elizabeth chová tak odměřeně, až to hraničí s brutalitou. Proč bys měla chtít někoho, s kým je taková práce?“

„Práce?“ zeptala jsem se. „Darcy jí nemate hlavu lživou chválou ani bezvýznamnými poklonami. Když řekne, že ji miluje, je to proto, že je to pravda.“

Pippa se svezla na židli a zapnula počítač. „Já ráda flirtuju.“

„Ale flirtování je se všemi stejné,“ pokračovala jsem. „Darcy je odtažitý a nečitelný, ale když jednou ulovíš jeho srdce, je navždy tvoje.“

„To zní jako práce.“

Vždycky jsem věděla, že jsem romantička, ale představa, že jsem jediná, kdo uvidí umírněného hrdinu v rozdivočelém stavu – bez zábran, chtivého, svůdného – mi znemožňovala myslet na cokoliv jiného, kdykoliv se Niall Stella objevil v mém zorném poli.

Problém je, že se v jeho přítomnosti vždycky chovám jako praštěná.

„Jak bych si vůbec mohla namlouvat, že se s ním dám někdy doopravdy do řeči?“ zeptala jsem se jí. Jasně, že se k tomu nikdy nedokopu, ale i tak bylo příjemné mluvit o tom s někým, kdo ho zná. S někým jiným než s London nebo Lolou, které jsou na druhé straně světa. „Mám na mysli ten typ konverzace, kdy oba víte, že konverzujete, chápeš? Minulý týden mě Anthony na jednání požádal, abych přednesla nějaká data, která jsem mu třídila k projektu Diamond Square. Naprosto jsem válela, dokud jsem nevzhlédla a neuviděla přímo za ním Nialla. Víš, jak dlouho jsem na tom makala? Týdny. A pak se jednou podívám na Nialla Stellu a moje soustředěnost je v tahu.“

Z nějakého důvodu mu nedokážu říkat jen jedním jménem. Niall Stella je něco jako pocta, jako když řeknete princ Harry nebo Ježíš Kristus.

„Zarazila jsem se v půlce věty,“ pokračovala jsem. „Když je poblíž, buď ze sebe vykoktám nějakou pitomost, nebo ztratím řeč.“

Pippa se rozesmála, ale pak přimhouřila oči a prohlédla si mě od hlavy k patě. Zvedla kalendář a dělala, že v něm listuje. „To je teda vtipné… Zrovna jsem zjistila, že je dneska čtvrtek,“ zazpívala. „To vysvětluje, proč máš ten šukézní účes a super sexy miniskuni.“

Prohrábla jsem si rukou lehce vlnité vlasy po bradu. „Vypadám stejně jako každý den.“

Odfrkla si. Po pravdě, přípravou jsem dneska strávila extrémně moc času, ale potřebovala jsem dodat sebedůvěru.

Přesně jak říkala Pippa, je čtvrtek: můj nejoblíbenější den v týdnu.

Ve čtvrtky totiž potkávám Nialla Stellu

Čtvrtky by neměly být něčím, na co se člověk zvlášť těší. Třeba dneska mě čekají každodenní nudné povinnosti jako zalití smutného fíkusu, který mě Lola donutila propašovat přes těch devět tisíc kilometrů, co dělí San Diego od Londýna; sepsání nabídky a její odeslání; vytáhnutí tříděného odpadu na ulici. Život na úrovni. Na prvním místě mého seznamu čtvrtečních povinností ale stojí jednání strojírenského týmu Anthonyho Smithe, kde můžu jednu hodinu týdně koukat na Nialla Stellu – viceprezidenta firmy, ředitele plánování a toho nejsvůdnějšího chlapa na světě.

Kéž bych si ho taky mohla přidat do seznamu věcí, co chci dnes udělat.

Dění ve firmě mě zajímalo a většina diskuzí mých nadřízených mi připadala naprosto fascinující, takže hodinový výhled na Nialla Stellu pro mě byl požehnáním a kletbou zároveň. Je mi třiadvacet, ne dvanáct. Mám titul ze strojírenství, a když se zapojím do diskuze, jednoho dne můžu být jejich šéfová. To, že má jediný člověk moc zlikvidovat moji pozornost, je ponižující. Většinou nemám hlavu v oblacích ani se nechovám divně, dokonce za sebou mám několik vážných vztahů. Od té doby, co bydlím v Londýně, randím mnohem víc než doma… no jo, Angličani. Netřeba cokoliv dodávat.

Ale tenhle konkrétní Angličan je k mé smůle mimo můj dosah. A to skoro doslovně: Niall Stella je dvoumetrový nonšalantní elegán s dokonale vystajlovanými hnědými vlasy, hlubokýma hnědýma očima, širokými svalnatými rameny a úsměvem tak okouzlujícím (i když v práci se vyskytuje jen zřídka), že moje myšlenky zakopávají jedna o druhou.

Podle drbů v kanceláři dokončil školu ještě jako batole a je něco jako legendární supermozek městského plánování. Dokud jsem nepracovala pro Richardson-Corbett a neviděla ho řídit všechno od kontroly budov k chemickému složení betonových přísad, ani mě nenapadlo, že někdo takový může existovat. Neoficiálně má poslední slovo ve všech stavebních pracích v Londýně od výstavby mostů i komerčních prostor až k návrhům na veřejnou dopravu. Když jednou odešel uprostřed jednání, aby vedl tým konstruktérů po tom, co mu zavolal jeden vyděšený dělník, že jiná firma podělala základy a oni už začali nalívat beton, málem jsem zkolabovala. Nic se v Londýně nepostaví, aniž by v tom alespoň částečně neměl prsty Niall Stella.

Pije čaj s mlékem (mléko napřed) a bez cukru. Má obrovskou kancelář ve třetím patře – daleko od mojí – nemá čas koukat na telku, ale je skalním fanouškem Leeds United. Vyrostl v Leedsu, chodil na Cambridge, pak na Oxford a teď žije v Londýně. A někde během toho všeho pochytil nóbl přízvuk.

Dál: nedávno se rozvedl. Tuhle informaci moje srdce jen tak tak přežilo.

Pokračujeme.

Kolikrát se na mě Niall Stella podíval během čtvrtečního jednání? Dvanáctkrát. Kolikrát jsme se spolu bavili? Čtyřikrát. Kolik z těch rozhovorů si mohl doopravdy zapamatovat? Nula. S poblázněností do Nialla Stelly bojuju už půl roku, a on ještě pořád netuší, že jsem zaměstnanec firmy a ne holka, co nosí obědy.

Mluvíc o vlku, překvapilo mě, že tam ještě nebyl, protože vždycky přicházel jako první. Kontrolovala jsem to – několikrát – málem jsem si vykloubila krk, abych nahlédla skrze masu těl s nepřítomnými pohledy, která vcházela dovnitř.

Zasedačka byla lemovaná stěnou z oken, kterými bylo vidět na poměrně hlučnou ulici pod námi. Ráno po cestě do práce bylo sucho, ale jak už to tu bývá, z těžkých mraků na obloze se spustil déšť. Byl to ten typ deště, co vypadá jako neškodné mrholení, ale naučila jsem se nenechat se oblbnout: tři minuty venku a byla bych promočená naskrz. I kdybych vyrostla v deštivějším místě, než je Jižní Kalifornie, nikdy bych nebyla připravená na londýnský vzduch, který je od října do dubna těžký a prosáklý vodou. Mívám pocit, jako by se mi kolem těla obtočil dešťový mrak a dostal se mi přímo do kostí.

V Londýně zrovna začínalo jaro, ale drobné prostranství naproti Southwark Street bylo pořád holé a depresivní. Slyšela jsem, že v létě je plné růžových židlí s drobnými stolky z restaurace poblíž. Teď to byl jen beton a holé větve stromů, tlející hnědé listí převalující se na nerovném chodníku.

Lidé kolem mě mluvili o tom, jak je dnes hrozně, zapínali si notebooky a dopíjeli čaj. Vzhlédla jsem od okna akorát v čas, abych zastihla poslední opozdilce, kteří vběhli do dveří. Všichni se chtěli usadit dřív, než Anthony Smith – můj šéf a ředitel oddělení strojírenství – dorazí ze šestého patra.

Anthony je… no, je to tak trochu debil. Laškuje se stážistkami, rád se poslouchá a nic z toho, co říká, nezní upřímně. Každý čtvrtek si náramně užívá poznámky na posledního, kdo přijde. S cukrovým úsměvem štiplavě okomentuje jeho oblečení nebo účes, aby ho všichni přítomní mohli pozorovat s netečným mlčením, dokud si ten ubožák nenajde poslední volné místo a zahanbeně se neposadí.

Dveře zavrzaly a otevřely se. Emma.

Zaváhala, podržela je komusi za sebou. Pfff. Karen.

Zvenčí byl slyšet čím dál tím hlasitější hovor. Victoria a John.

A pak se objevil.

„Přehlídka začíná,“ zahuhlala Pippa vedle mě.

Nejdřív jsem uviděla vrchol jeho hlavy, když vešel dovnitř hned za Anthonym. Měla jsem pocit, že někdo vysál z místnosti všechen vzduch. Lidé utichli a pak už existoval jen on a jeho neutrální výraz, kterým kontroloval, kdo je přítomen a kdo chybí, ramena schovaná v tmavém saku, jednu ruku ležérně zastrčenou do kapsy oblekových kalhot.

To neodbytné pálení v mém hrudníku rostlo.

Cosi na Niallovi Stellovi mi nedovolilo spustit z něj oči. Nebyl výrazný ani hlasitý, právě naopak. Čišela z něj tichá sebedůvěra, způsob, jakým se nesl, vyžadoval pozornost a respekt. Měla jsem z něj pocit, že i když nemluví, všechno pozoruje, všech si všímá.

Všech kromě mě.

Pocházím z rodiny terapeutů, kde se bavíme naprosto o všem. Nikdy jsem nebyla nijak zvlášť tichá. Můj bratr, a sem tam i Lola, mi říkali kvákalka, kdykoliv jsem se rozjela. Takže to, že jsem ze sebe zrovna já nedokázala v jeho přítomnosti vypravit ani slovo, nedávalo vůbec žádný smysl. Hloubka citu, co jsem k němu chovala, byla až znepokojující.

Nemusel chodit na čtvrteční jednání; chodil, protože si chtěl ověřit, že mezi odděleními „funguje spolupráce“ a lidé z jeho skupiny „znají alespoň základní slovník užívaný ve strojírenství“. Koordinace spolupráce strojírenského oddělení s veřejností a jeho plánovacím týmem byla jeho zodpovědnost.

Ne že bych si pamatovala nazpaměť všechno, co kdy na jednáních řekl.

Dneska na sobě měl světle modrou košili a černý oblek. Jeho kravata byla fascinující kombinací žluté a modré a oči mi kmitaly od windsorského uzlu u jeho krku přes hladkou kůži přímo nad ním, k obrysu jeho ohryzku a ostré bradě. Jeho věčně klidné rty byly semknuté soustředěním, a když jsem se dostala k jeho očím… s hrůzou jsem zjistila, že mě pozoruje, zatímco ho zneužívám očima, jako bych za to byla placená.

Proboha.

Sklopila jsem pohled k počítači. Obrazovka se pod mým soustředěným zrakem rozmazala. Hluk telefonátů a tiskáren zvenčí vnikal otevřenými dveřmi dovnitř a plnil místnost chaosem. Pak někdo zavřel dveře, aby dal najevo, že začínáme, a místnost jako by se naplnila vakuem. Všechen hluk utichl.

„Pane Stello,“ pozdravila Karen.

Klikla jsem na ikonku pošty, v uších mi zvonilo, jak jsem se snažila zachytit jeho odpověď. Nádech, výdech. Znovu. Zadala jsem svoje heslo. Přála jsem si, aby mi zpomalilo srdce.

„Karen,“ řekl nakonec dokonalým, tichým, hlubokým hlasem a po tváři se mu bezděčně rozlil úsměv. Ne úsměv, spíš rošťácký úšklebek. Jako by mi nabídl obrovský kus dortu.

Bože na nebi, jsem v tom až po uši.

Kousla jsem se zevnitř do tváře a snažila jsem se nasadit normální výraz. Podle toho, jak mě Pippa rýpla loktem do žeber, bylo jasné, že se mi to nedaří.

Naklonila se ke mně. „V klidu, holka,“ zašeptala. „Byly to jenom dvě slabiky.“

Dveře se otevřely a dovnitř s trhnutím vklouzla Sasha, další stážistka. „Omlouvám se, že jdu pozdě,“ zašeptala. Rychlý pohled na hodiny na mém počítači mi potvrdil, že jde naprosto přesně, ale to by Anthony samozřejmě nepřiznal.

„To je v pořádku, Sasho,“ prohlásil a sledoval, jak se nešikovně cpe mezi řadou židlí a zdí k volnému místu vzadu v rohu. Místnost naplnilo ticho. „Krásný svetr. Ten je nový? Modrá ti moc sluší.“ Sasha se posadila a byla celá rudá. „Mimochodem, pěkné ráno,“ dodal Anthony se širokým úsměvem.

Zavřela jsem oči, zhluboka jsem se nadechla. Takový debil.

Konečně začalo jednání. Anthony projel seznam otázek na každého z nás, poslal nám papíry na rozdání, a když jsem je chtěla poslat člověku po své pravici, zvedla jsem oči. A skoro jsem si spolkla jazyk.

Niall Stella seděl jen dvě místa ode mě.

Dívala jsem se na něj skrze řasy, zkoumala jsem rysy jeho brady – vždy čerstvě oholené, bez jediného náznaku strniště – oči s hustými řasami, dokonalé tmavé obočí, jeho božskou košili i kravatu. Pod zářivkami vypadaly jeho vlasy tak jemně. Škubla jsem sebou, když jsem si uvědomila, že budou jemné – samozřejmě, že budou – a asi posté jsem se zamyslela nad tím, jaké by to bylo prohrábnout je rukama, stáhnout ho na sebe, a…

„Ruby? Ozvali se z Adams and Avery?“ zeptal se mě Anthony.

Narovnala jsem se a zamrkala zpátky do počítače. Kvůli tomuhle projektu jsem včera ponocovala.

„Ještě ne,“ řekla jsem skoro klidně. „Mají naše návrhy připravené k podpisu. Ale jestli mi během dneška nezavolají, ještě jednou je zkontaktuji.“

Fajn, uff, tohle bylo docela slušné na to, že mi Niall Stella věnoval svou plnou pozornost.

Spokojená se svým výkonem jsem si vytvořila rychlou připomínku, opřela se loktem o stůl a pohrávala si s pramínkem vlasů, zatímco jsem procházela kalendář.

Něco bylo jinak. Na tomhle místě sedím každý týden, a nikdy jsem necítila to co dnes. Jakýsi tlak na tváři, skutečnou tíhu něčí pozornosti.

Obmotala jsem si vlasy kolem prstu a ležérně jsem se podívala na Pippu. Ne, nic.

S pohybem, který jsem považovala za lehký předklon, jsem se ohlédla, abych nakoukla doprava, a okamžitě jsem se vyděsila.

Díval se na mě on. Niall Stella se na mě díval. Doopravdy díval. Setkala jsem se s jeho světle hnědýma očima a zírala jsem na něj po dobu, co už se nedala považovat za pouhé střetnutí pohledů, ale opravdický pohled. Vypadal zvědavě, jako bych byla kus nového nábytku, který mu někdo nahodile umístil doprostřed obýváku.

Srdce se mi rozbušilo, žilami se rozlilo horko. Roztávala jsem, napjatá k prasknutí, a kdyby někdo zakřičel hoří!, zemřela bych v plamenech, protože bych se nedokázala ani pohnout. „Nialle,“ zahlásil Anthony.

Niall Stella zamrkal a spustil pohled z mé tváře. „Ano?“

„Nevadilo by ti seznámit nás s pokrokem plánu na Diamond Square? Chtěl bych, aby ti moji lidé do konce týdne dodali detaily, ale ještě neznáme rozměry jejich sdílených prostor…“

Anthony naschvál formuloval otázky asi sedmkrát delší, než bylo třeba. Rozostřil se mi pohled.

Když ji konečně dokončil, Niall Stella přikývl. „Rozměry,“ prohlásil a začal procházet hromadu papírů na stole před sebou. „Nejsem si jistý, jestli je mám…“

„Měli je dořešit dneska ráno,“ odpověděla jsem místo něj a vysvětlila jsem, že písemný souhlas by měl dorazit nejpozději zítra. „Požádala jsem Alexandra, aby mi poslal kopii v mailu dnes odpoledne.“

Místnost ztichla a na minutku jsem se lekla, jestli jsem neohluchla.

Všichni na mě zírali. Ježiši, co jsem to provedla?

Skočila jsem jim bez přemýšlení do řeči.

Odpověděla jsem na otázku, která nebyla určena pro mě.

Odpověděla jsem na otázku, na kterou rozhodně znal odpověď.

Cítila jsem, jak se mi obočí stáhlo k sobě. Ale proč teda neodpověděl?

Naklonila jsem se dopředu a podívala jsem se na něj.

„Bezva,“ řekl. Tiše. Zastřeným hlasem. Dokonale. Zavrtěl se na židli, střetl se s mým pohledem a vděčně se na mě usmál. „Uspíšíte to?“

Srdce se mi vypařilo z těla. „Jistě.“

Pořád se na mě koukal, stejně zmatený z toho, co se zrovna stalo, jako já, ale zároveň vypadal potěšeně. Netušila jsem, co mě přimělo promluvit. Niall Stella na mě koukal a pak se najednou zarazil, když se snažil odpovědět na otázku, což by normálně dokázal i o půlnoci.

Skoro jako by měl myšlenky někde jinde. Takhle jsem ho nikdy neviděla.

„A teď k velkým novinkám,“ řekl Anthony, zatímco probíral další hromadu papírů na rozdání, a postavil se. Zvedla jsem oči znejistělá změnou jeho tónu. Anthony zbožňoval pozornost a podle jeho vlastních slov mířil k něčemu velkému.

„Newyorské metro bylo postaveno na předpokladu, že se bouřky s pravděpodobností výskytu jednou za sto let objeví skutečně jen jednou za sto let. Bohužel, realita je jiná. Katastrofy jako hurikán Sandy dokázaly, že to, co se původně mělo odehrávat jedenkrát za století, se odehrává každých pár let. Spojené státy platí miliardy za zvýšení vstupů a zábran proti vodě, a protože jsme se z velké části podíleli na výstavbě londýnského metra, chtějí s námi spolupracovat. Takže vyrážím na měsíc do New Yorku na mezinárodní summit o pohotovostní připravenosti veřejné dopravy, letecké dopravy a městské infrastruktury.“

„Na měsíc?“ zeptal se jeden z vysoce postavených inženýrů na to, na co jsme všichni pomysleli. Zajímalo by mě, jestli ostatní také jásali při pouhé myšlence na kancelář bez Anthonyho.

Anthony kývl jeho směrem. „Jsou to tři nezávazné summity. Ne všichni zvaní zůstávají tak dlouho, ale vzhledem k tomu, že my se specializujeme jak na veřejnou dopravu, tak na městskou infrastrukturu, Richard rozhodl, že nás tam chce celou dobu.“

„Nás?“ zeptal se manažer z oddělení Nialla Stelly.

„Přesně tak,“ řekl Anthony a pokynul hlavou vlevo. „Niall mě doprovodí.“

„Oba jedete na měsíc pryč?“ vyhrkla jsem a okamžitě jsem si přála, abych ta slova mohla vzít zpátky a strčit si je do krku. Jsem stážistka. Jedno z Anthonyho nevyřčených pravidel bylo, že na jednáních nemluvíme, aniž bychom byli tázáni. Znovu jsem ucítila, jak se na mě všichni dívají. A co bylo ještě horší? Cítila jsem, jak se na mě dívá on, vpaluje mi pohled do kůže, zkoumá mě.

„Ano, Ruby,“ odpověděl Anthony, kterého to očividně zaskočilo. Přešel ke mně, postavil se vedle mě, ruce zaražené do kapes od kalhot. „Ale nebojte se, vím, že už máte skoro hotový projekt na Oxford Street a moje nepřítomnost nijak neovlivní jeho podpis. Pokud ode mě budete cokoliv potřebovat, vždycky mi můžete zavolat.“

„Díky,“ vyhrkla jsem a cítila jsem, jak mi horko pomalu odchází z tváře. „To je fajn vědět, děkuji.“ Samozřejmě, že si myslel, že výbuch mých verbálních zvratků nastal kvůli tomu, že jede pryč on – však víte, můj šéf? – a že by jeho nepřítomnost mohla ovlivnit mou práci.

„Skvělý výkon,“ zasyčela zasyčela Pippa zatímco její dlouhé, oválné nehty ťukaly do klávesnice.

„Sklapni,“ zabručela jsem a ještě víc jsem se sesunula do židle.

Netušila jsem, jestli se Niall Stella pořád dívá mým směrem, ale dvanáctiletá holčička ve mně zatoužila zatáhnout Pippu na dámské záchody, aby mi pomohla přehrát celou situaci kousek po kousku.

Věděla jsem, že by to byla chyba. První den, kdy to vypadalo, že si mě konečně všiml, a já to zkazím, protože se zachovám jako psychopatka. Nezvládla bych, kdyby mi řekla, že po mně vrhl ten obličej. Ten, kdy se zarazí a vypadá, jako by mu někdo polil mlíkem oblek šitý na míru.

To se raději vraťme k tomu, že ani neví, že existuju.

‹

Konec dne přišel, když jsem seděla u našeho dlouhého společného stolu a procházela písemné souhlasy. Moje dietní kola zteplala a odpočítávala jsem minuty, než vlezu do horké vany a pustím se do knížky. Vtom mi zablikala obrazovka s novým emailem.

„Konečně,“ povzdechla jsem si. Čekala jsem na potvrzovací číslo celý den a teď – snad – budu moct odejít domů.

A nebo ne.

Pippa vedle mě zazívala a protáhla si ruce nad hlavu. Venku už byla tma a cesta k metru bude studená a mokrá. „Už můžem?“

Klesly mi ramena. „To je Anthony,“ řekla jsem a zírala na monitor. „Chce, abych se za ním zastavila v kanceláři, než odejdu. Vím asi o sto věcech, co bych dělala raději.“

„Cože?“ vyhrkla Pippa a naklonila se, aby mi nakoukla přes rameno. „Co chce?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Netuším.“

„Copak nemá hodinky? Už před dvaceti minutama jsme měly jít.“

Rychle jsem odepsala, abych mu dala vědět, že jsem na cestě, a začala jsem uklízet věci ze stolu. „Počkáš na mě?“ zeptala jsem se.

Zarazila se v polovině bouchnutí dveřmi od skříně a smutně se zamračila. „Musím běžet, promiň, Ruby. Čekala jsem, co nejdýl jsem mohla, ale musím toho dneska ještě spoustu stihnout.“

Přikývla jsem. Cítila jsem se trochu nejistá, že zůstávám sama v kanceláři s Anthonym takhle pozdě večer.

Chodby zely prázdnotou. Nastoupila jsem do výtahu a vyrazila do šestého patra.

‹

„Ruby, Ruby, pojďte dál,“ zahalekal Anthony a přestal s rovnáním věcí do krabice na stole. Vyhodili ho? Mám vůbec doufat?

„Zavřete dveře a posaďte se,“ pokračoval.

Cítila jsem, jak mi vyděšeně cuká koutek. „Vždyť tu už nikdo není,“ řekla jsem a nechala dveře otevřené.

„Proč vás rodiče pojmenovali Ruby?“ zeptal se a zkoumal můj obličej.

Moje zděšení se ještě prohloubilo. Cože? „No… vlastně nevím. Myslím, že se jim to prostě líbilo.“ Anthony dodržoval několik starých dobrých pravidel obchodníků a jedním z nich bylo, že na stole za pracovní deskou vždycky stála křišťálová karafa s whisky. Měl popito?

„Říkal jsem vám někdy, že se moje babička jmenovala Ruby?“

Zírala jsem na whisky a snažila se vzpomenout si, kolik jí bylo, když jsem tu byla naposledy.

Anthony přešel kolem stolu a posadil se na jeho roh poblíž mě. Jeho stehno se tisklo k mé paži. Zavrtěla jsem se.

„Ne, pane Smithi. To jste neříkal.“

„Ne, ne, neříkej mi pane Smithi,“ vyhrkl a zamával nesouhlasně rukou. „Připadám si, jako bych byl tvůj táta, víš? Říkej mi Anthony.“

„Fajn. Omlouvám se… Anthony.“

„Nejsem tvůj otec, to přece víš,“ řekl a naklonil se dopředu s významnou odmlkou. „Na to nejsem dost starý.“

Snažila jsem se nevnímat šimrání, které mi běhalo celým tělem. Kdyby to bylo možné, Anthony by se rozlil po stole do loužičky u mých nohou. A pak by se mi podíval pod sukni.

„Ale proto jsem tě sem nezavolal.“ Narovnal se a vytáhl ze štosu papírů na stole složku. „Zavolal jsem tě, protože došlo ke změně plánu.“

„Aha?“

„Zkomplikovala se mi situace a nemůžu odjet do New Yorku.“

Jak to se mnou souvisí? To si vážně myslí, že mi jeho odjezd dělal takové starosti, že mě o změně musel informovat osobně?

Polkla jsem a snažila jsem se tvářit zaujatě. „Nemůžete?“

„Ne,“ vrhl na mě úsměv, který měl být nejspíš neodolatelný. „Pojedete místo mě.“

Druhá kapitola

Niall

Vložil jsem si telefon mezi rameno a ucho, scvakl jsem štos papírů a položil ho před sebe. „Chápu.“

Z telefonu se ozývalo bzučení.

„Chápeš?“ zaječela Portia pisklavě. „Posloucháš mě vůbec, sakra?“

Zněla vždycky tak netrpělivě?

Odpověď na její otázku byla bohužel ano.

„Samozřejmě, že tě poslouchám. Říkalas, že nemůžeš. Ale nechápu, co s tím mám dělat, Porsh.“

„Tak jsme se přece dohodli, Nialle. Nechala jsem si psa pod podmínkou, že ti dovolím, abys ho hlídal, když pojedu na dovolenou. A teď odjíždím na dovolenou a potřebuju, abys ho pohlídal. Ale jestli tě to obtěžuje…“ její hlas se vytratil, ale jeho ozvěna visela v telefonu jako žíravina.

„Za normálních okolností mě Davey neobtěžuje,“ odpověděl jsem klidně. Vždycky s klidem, vždycky trpělivě, i když se bavíme o tom, kdo se bude starat o jejího mazlíčka, zatímco se bude týden vzpamatovávat na Mallorce ze stresu kolem našeho posledního rozvodového řízení. „Jde jen o to, že nebudu v Anglii, lásko.“

Spolkl jsem nadávku a trhl sebou.

Lásko.

Po téměř šestnácti letech, co jsme spolu strávili, umíraly některé zvyky pomaleji.

Její mlčení namísto odpovědi bylo významné, neproniknutelné. Před dvěma lety by mě cvakání v telefonu znervózňovalo. Před rokem by se mi odporem zkroutil žaludek.

Teď, devět měsíců po tom, co jsem se vystěhoval ze společného bytu, mě její naštvané mlčení jen unavovalo.

Podíval jsem se na seznam nepřečtených emailů v příchozí poště, na hromadu smluv na stole a pak na hodiny, které mi připomínaly, že už jsem měl dávno vyrazit domů. Obloha venku byla tmavá. Až dorazím, musím se nabalit do New Yorku a s prací už nepohnu.

„Portio. Omlouvám se. Opravdu už musím končit. Ten pes mě mrzí, ale příští týden to nezvládnu.“

„Jasně,“ vydechla. „Jdi se bodnout.“

Několik dlouhých vteřin po tom, co zavěsila, jsem hleděl na svůj stůl. Bylo mi trochu špatně, odložil jsem telefon. Musely mi ale stačit dva záchranné nádechy, než se dveře od mé kanceláře rozletěly a dovnitř vtrhl Tony.

„Špatný zprávy, chlape.“

Zvedl jsem hlavu a tiše, tázavě jsem pozvedl obočí.

„Žena už odjela, začaly kontrakce.“

Moji sourozenci měli dost dětí na to, abych věděl, že Tonyho žena není daleko od porodu. „Je v pořádku?“

Pokrčil rameny. „Musí být v posteli, dokud se to nenarodí. Takže: zůstávám v Londýně.“

Zaplavila mě úleva. Tony byl slušný kolega, ale služební cesty v jeho společnosti většinou znamenaly každonoční výlety do strip barů a to byla upřímně ta poslední věc, co jsem chtěl měsíc v New Yorku dělat. „Takže jedu sám,“ řekl jsem podstatně lehčím tónem.

Tony zavrtěl hlavou. „Posílám s tebou Ruby.“

Chvilku trvalo, než mi došlo, koho myslí. Richardson-Corbett nebyla velká firma, ale Tony najímal tolik krásných mladých stážistek, kolik mu jen granty dovolily. Měl jich v týmu několik a mně se nedařilo držet krok. „To je ta bruneta z Essexu?“

Jeho výraz zklamané závisti byl tak silný, že jsem ho skoro slyšel. „Ne. Ta luxusní kočička z Kalifornie.“

Aha. Vím, kterou myslí. Tu, co mě dneska zachránila, když jsem se zarazil.

Ironie. Byl jsem vyvedený z míry pohledem na ni. Byla rozkošná.

Jenže… „To je ta, co vypadala nešťastně, že jedeš na měsíc pryč?“

Skoro jsem viděl, jak se mu nafukuje hruď, když se hrdě usmál. „Přesně ta.“

„Je opravdu nutné, abys se mnou někoho posílal?“ zeptal jsem se. „Většina jednání je stejně o logistice. Strojírenství je jen doplněk.“

„Bože, ty seš kanec. Určitě ji ukecáš, aby s tebou vyrazila do strip baru.“

Zamručel jsem. „O to ne…“

„A krom toho,“ skočil mi do řeči, „je k sežrání. Možná nebudeš potřebovat striptérku, pokud přefikneš Ruby. Dlouhý nohy, super kozičky, kurevsky božskej obličejík.“

„Tony,“ prohlásil jsem s ledovým klidem, „nepřefiknu stážistku.“

„Možná bys měl. Kdybych neměl závazky, šel bych do toho.“ Dal prostor tichu, které zaplavilo místnost, a já se pokoušel zamaskovat znechucení z faktu, že je zklamaný, protože si to nemůže rozdat s Ruby, a ne vyděšený z možnosti předčasného porodu své ženy. „Jak je to dlouho, co sis s někým užil?“

Odvrátil jsem pohled od jeho tázavého výrazu a sklopil oči na stůl. Od rozvodu jsem s nikým nerandil a (kromě opileckého laškování v hospodě před pár týdny) jsem si s žádnou ženou neužil, co si jen pamatuju.

„Fajn, takže zůstáváš tady,“ změnil jsem téma, „a Ruby jede se mnou do New Yorku. Prošels s ní program?“

„Řekl jsem jí, že program je následovný: dorazíte, vyrazíte do baru, ožerete se a rozdáte si to.“

S tichým zamručením jsem si přejel dlaní po tváři. „Bože.“

Tony se rozesmál, otočil se na podpatku a vyšel ze dveří. „Samozřejmě, že jsem s ní prošel program. Jenom tě vysírám. Je dobrá, Nialle. Třeba tě ohromí.“

:

Stál jsem sám ve výtahu až do chvíle, kdy těsně před zavřením dveří naskočila Ruby. Setkali jsme se pohledem, ostře jsem si odkašlal, ona se zarazila… a okamžitě jsem ucítil tíhu nepříjemného ticha.

Výtah jel moc pomalu.

Ticho bylo příšerné.

Pojedeme spolu na služební cestu, a jak jsem ji tak pozoroval – mladou, energickou a, musím přiznat, neuvěřitelně krásnou – došlo mi, že si budeme muset povídat. Je jen pár věcí, které mi jdou hůř než konverzace s ženami.

Otevřela pusu, aby něco řekla, pak se zarazila a odmlčela se. Když se na mě podívala a naše pohledy se střetly, odvrátila oči. Až když se ve vestibulu otevřely dveře a já jí pokynul, aby vyšla první, skoro zakřičela: „Tak to vypadá, že spolu jedeme pryč!“

„Přesně tak,“ řekl jsem, ale cítil jsem, jak mi tuhne úsměv.

Zkus to, Nialle. Pokus se zvládnout alespoň jeden rozhovor, aniž by ses choval jako robot.

Nic. Mozek jsem měl jako síto, všechny repliky propadáky. A ona pořád stála ve výtahu.

Tenhle moment musí skončit. Ležérní konverzace mi vážně nejde, a navíc je zblízka ještě atraktivnější, než jsem si pamatoval. Byla o dost menší než já, ale ne malá, štíhlá, měla krátké, rozpustile rozčepýřené zlaté vlasy, opálené tváře… a perfektní rty.

Naprosto skvostná. Z nějakého podivného důvodu jsem zadržel dech.

Lehce pokrčila rameny a usmála se. „Pocházím ze Států, ale v New Yorku jsem nikdy nebyla. Moc se těším.“

„Jo. No…“ hledal jsem vhodnou odpověď, rozhlížel jsem se po malém prostoru, až jsem se konečně rozhodl pro: „To je fajn.“

Vyděsil jsem se. To bylo i na moje standardy dost zlé.

Měla obří zelené oči, tak jasné, že jsem si při jediném pohledu do nich uvědomil, že nebude dobrá lhářka: celý její vnitřní svět vypadával těma velkýma očima ven a zrovna teď byla ztělesněním strachu.

Jsem viceprezident firmy. Samozřejmě, že je v mé přítomnosti nervózní.

„Potkáme se v pondělí ráno na letišti?“ zeptala se a podívala se na mě. Jazyk jí vklouzl mezi rty, aby je navlhčil, a já upřel pozornost na její čelo.

„Jo, potkáme,“ začal jsem a pak jsem se zarazil. Měl bych pro nás zařídit odvoz? Bože, jestli byly tři minuty ve výtahu takhle špatné, nedokážu si představit, jak katastrofická by byla pětačtyřicetiminutová cesta na Heathrow. „Pokud…“

„Já ne…“

„Vy…“

„Jo, pardón,“ řekla s rozzářeným úsměvem. „Skočila jsem vám do řeči. Pokračujte.“

Povzdechl jsem si. „Prosím, vy první.“

Tohle je děs. Kéž by mi uhnula a nechala mě prostě projít. Nebo by se mohla otevřít země a spolknout mě.

„Potkáme se na letišti,“ upravila si tašku na rameni a nejasně mávla rukou za sebe. „U brány. Letíme brzo, takže nemusíte…“

„Nebudu. Tedy… to bych neudělal.“

Zamrkala, pochopitelně zmatená. Úplně jsem ztratil ponětí o tom, o čem se to vlastně bavíme. „Fajn. Dobře. Jasně, vy… byste to neudělal.“

Díval jsem se na požehnanou svobodu za jejími zády a pak jsem se vrátil pohledem k ní. „Bude to v pořádku.“

Dveře výtahu začaly varovně pískat, jak jsem se je snažil zdržet otevřené, a zněly jako křiklavý soundtrack k jednomu z nejpodivnějších setkání na světě.

„Takže se uvidíme v pondělí.“ Zněla nervózně a já ucítil studený pot na šíji. „Moc se těším,“ dodala.

„Jasně. Dobře.“

S lehkým úklonem hlavy a posledním začervenáním vystoupila z výtahu.

Když vyrazila pryč, oči mi bezděčně sklouzly na její zadeček. Byl kulatý, pevný, dokonale tvarovaný hladkou, tmavou sukní. Dokázal jsem si tu křivku představit v dlani. Cítil jsem závan květinového parfému, který za sebou nechala.

Vystoupil jsem z výtahu do potemnělého vestibulu a následoval ji k východu. Má představivost se bez obtíží přesunula k tomu, že svírám v dlaních její prsa, k dotekům jejích rtů, mým dlaním na jejích zádech. Nejsem v posteli nula, že ne? I když se Portia k sexu stavěla, jako by mi dělala laskavost, ani jednou se nestalo, že by si neužila…

Ten podvědomý záblesk zájmu zmizel ve chvíli, kdy se na schodišti objevil Tony s mrknutím, přimhouřenýma očima a huhlavým „Šukačka na obzoru“, zatímco Ruby zahýbala za roh. Namísto onoho zájmu zůstal provinilý stín hanby, že jsem Tonyho předchozí návrh nechal proniknout do své mysli.

:

Vzhledem k tomu, že jsem vyrostl ve dvanáctičlenné rodině, cestování letadlem se moc často nekonalo, a když už – jedna cesta do Irska pochybnou nízkonákladovkou a pak jeden výlet do Říma, kdy nás s Rebekou vzali podívat se na papeže – celý dům se poměnil v předcestovní zmatek. Naše nedělní oblečení bylo trochu horší než vánoční soupravy a i ty byly v daleko horším stavu než oblečení do letadla. Síla zvyku je síla zvyku, i když jsem se musel obléct ještě před rozedněním. Právě tyhle vzpomínky byly důvodem, proč jsem stál na Heathrow o půl páté ráno v obleku.

Oproti tomu Ruby, která přiběhla, když jsem už začínal panikařit – lidé nastupovali – přišla v růžové mikině na zip, s kapucí, v černých teplákách a jasně modrých teniskách. Všiml jsem si, jak na ni dav, kterým se prodírala, reaguje tichým údivem. Nebylo poznat, jestli si toho všimla nebo ne, ale skoro všichni chlapi – a taky spousta ženských – si ji prohlíželi, zatímco si razila cestu k bráně.

Působila ležérně a svěže, tváře červené od běhu, plné, růžové rty pootevřené, jak popadala dech.

Když mě uviděla, zarazila se a vytřeštila oči.

„Kurva.“ Vrazila si ruku před pusu. „Teda, sakra,“ huhlala přes ni. „Máme hned po přistání jednání?“ Začala zběsile hledat v telefonu. „Zapamatovala jsem si program a nemohla jsem přece…“

Cítil jsem, jak se mi obočí stahuje k sobě. „Ne…?“ Zapamatovala si náš program?

„No… vypadáte fakt vyfiknutě na cestování letadlem. Připadám si vedle vás jako otrhanec.“

Zasténala a zakryla si obličej. „Je to dlouhá cesta. Myslela jsem, že budeme spát.“

Myšlenka na to, že vedle ní usnu, ve mně vzbudila děs. Přesto jsem se zdvořile usmál. „Musím před přistáním vyřídit několik pracovních věcí. Takhle se cítím líp, to je celé.“

Nebyl jsem si jistý, kdo z nás se netrefil, ale když jsem se rozhlédl po většině cestujících kolem, začínal jsem chápat, že jsem to já.

S posledním nejistým pohledem na můj oblek se Ruby otočila, vyrazila k letadlu a nacpala si tašku do úložného prostoru nad hlavami. Ze všech sil jsem se snažil nedívat se jí na zadek… nepovedlo se mi to.

Páni. Je božský.

Aniž by cokoliv tušila, otočila se na mě a přitáhla mou pozornost zpátky ke svému obličeji, když ukázala na dvě místa vedle nás. „Chcete do uličky nebo k oknu?“

„Kamkoliv.“

Sundal jsem si kabát a podal ho letušce, zatímco jsem pozoroval, jak se Ruby souká k oknu a uklízí si iPad a knížku. Nechala si před sebou jen poznámkový bloček.

Posadil jsem se vedle ní. I přes hlasy nastupujících cestujících mezi námi nastalo tíživé ticho. Ježiši. Nejenom, že před sebou máme šestihodinový let, ale pak spolu strávíme skoro čtyři týdny v New Yorku.

Čtyři týdny. Začínalo se mi dělat nevolno.

Mohl jsem se jí zeptat, jak se jí líbí u Richardson-Corbett nebo jak dlouho žije v Londýně. Nespadala pode mě, pracuje pro Tonyho, takže bylo jasné, že má rozvrh dost… nabitý. Mohl jsem se zeptat, kde vyrostla – i když jsem od Tonyho věděl, že v Kalifornii. Ale aspoň bych prolomil ledy.

Jenže pak bychom si museli povídat, a to rozhodně nebyl dobrý nápad. Raději to nechám být.

„Mohu vám před cestou nabídnout nějaký nápoj?“ zeptala se letuška a položila přede mě ubrousek.

Přesměroval jsem ji na Ruby, která se naklonila blíž, aby se přes ostatní cestující slyšely. Přitiskla se poprsím na moji paži a já ucítil, jak celý tuhnu. Snažil jsem se, aby to nevypadalo, že se k ní… tisknu.

„Dám si šampaňské,“ prohlásila.

Letuška se nejistě usmála a přikývla – šampaňské nejspíš obyčejně nenalévá před pátou ráno. Otočila se na mě.

„Já…“ začal jsem váhavě. Měl bych si taky objednat šampaňské, aby se Ruby necítila divně? Nebo bych měl projevit svou profesionalitu a objednat si grepový džus, který jsem chtěl původně? „No, pokud to není příliš velká komplikace, také bych si…“

Ruby zvedla ruku do vzduchu. „Pardón, dělala jsem si legraci. Omlouvám se. Bomba vtip! Teda ne! Ne, žádná bomba, o tom bych nikdy… nežertovala.“ Zavřela oči a zamručela: „Dám si pomerančový džus.“

Zvedl jsem pohled a na moment se střetl s letuščiným zmateným výrazem. „Já grepový, prosím.“

Letuška si zapsala naši objednávku, odešla a Ruby se na mě otočila. Cosi v její tváři, nejspíš ta nestřežená upřímnost v očích, ve mně vzbuzovalo něžnou starostlivost, na kterou nejsem zvyklý.

Podívala se stranou, zírala na svůj tácek tak usilovně, až jsem se lekl, aby nepraskl.

„V pořádku?“ zeptal jsem se.

„Mrzí mě to. A ano. Já…“ zarazila se a zkusila to znovu. „Nechtěla jsem si objednat šampaňské. Opravdu jste si to myslel?“

„No…“ Objednala si ho, i když jen z legrace. „Ne?“ řekl jsem a doufal, že je to ta správná odpověď.

„A celá ta věc s bombou,“ zašeptala a mávla před sebou rukou, jako by tu myšlenku chtěla odehnat. „Chovám se před vámi jako totální magor.“

„Jen přede mnou?“

Sesunula se ještě níž do sedačky a já si uvědomil, jak to vyznělo.

„Ne. Já… myslel jsem to tak, že nesouhlasím s tím, co říkáte: nikdy jsem neviděl, že byste se chovala jako magor.“

„Co ve výtahu?“

Při té vzpomínce jsem se usmál. „No dobře.“

„A teď?“

Cosi se ve mně napnulo. „Můžu nějak pomoct?“

Podívala se mi do očí a koukala na mě s jakousi povědomou laskavostí.

Pak zamrkala, zavrtěla hlavou a ten pohled byl pryč. „Bude to dobrý. Jsem jenom nervózní ze služební cesty s ředitelem plánování a cosi kdesi.“

Abych ji uklidnil, zeptal jsem se: „Kde jste studovala?“

Zhluboka se nadechla a pak se na mě obrátila. „Na univerzitě v San Diegu.“

„Strojírenství?“

„Jo. U Emila Santoriniho.“

Tuhle informaci jsem ocenil lehkým pozvednutím obočí. „Je drsný.“

Zaculila se. „Je skvělý.“

Projela mnou vlna zájmu. „Jenom ti nejlepší odchází s takovým pocitem.“

„Prorazte si cestu, nebo vypadněte,“ řekla s pokrčením ramen, když si s jasným úsměvem vzala od letušky pomerančový džus. „To nám řekl první týden na semináři. Měl docela pravdu. Začali jsme tři. Po Vánocích v prváku jsem byla jediná, kdo zůstal.“

„Proč jste v Londýně?“ zeptal jsem se, i když jsem předpokládal, že už to vím.

„Ráda bych se dostala do magisterského programu. Přijali mě na strojírenství, ale ještě se mi neozvala Margaret Sheffieldová, jestli budu spadat pod ni.“

„Rozhoduje se až na začátku semestru. Studenti z toho úplně šílí, jestli mi paměť dobře slouží.“

„My inženýři máme rádi rozvrhy, tabulky a plány. Nejsme zrovna trpělivá sebranka.“

Usmál jsem se. „Přesně to jsem říkal. Studenti šílí.“

Kousla se do spodního rtu a usmála se na mě. „Vy jste u ní ale nestudoval.“

„Oficiálně ne, ale pracoval jsem s ní víc, než se svým vlastním mentorem.“

„Jak dlouho po tom, co jste skončil, odešel Peterson do důchodu?“

Cítil jsem, jak na ni kulím oči. Kolik toho o mé katedře ví? A o mně? „Nejspíš sama znáte odpověď.“

Usrkla džusu, a když polkla, tiše se omluvila. „Vím, že jste byl jeho poslední student, ale zajímalo mě, jak zlé to bylo.“

„Děsné,“ přiznal jsem. „Byl to ožrala, a navíc – příšerný protiva. Ale to už je skoro deset let. Vy jste byla ještě dítě. Jak to všechno víte?“

Lehce našpulila rty a já ucítil, jak se červenám. Ježiši. Je tak nádherná.

„Jedna z odpovědí je,“ začala s lehkým úsměvem, „že jsem toho spoustu o Maggie Sheffieldové a její práci zjistila v prváku, když jsme objížděli monumentální stavby. Naprosto jsem se nadchla pro to, že bych u ní mohla studovat, než odejde do důchodu. Když jsem se na ni ptala Emila, povídal mi o vaší katedře.“ S pokrčením ramen pokračovala: „Slyšela jsem o Petersonovi pár historek.“

Se zájmem jsem naklonil hlavu. Zajímalo mě, jaké má na mysli.

„Opravdu hodil po studentovi lahví?“ zeptala se.

Aj. Tahle je nesmrtelná. „Ano, ale nebyl jsem to já. To nejhorší, co jsem od něj schytal, byla verbální urážka… nejednou.“

Přikývla a vypadalo to, že se jí ulevilo.

Říkala, že je to jedna z odpovědí. „A ta jiná odpověď?“ zeptal jsem se.

Na několik vteřin se zahleděla z okna a pak řekla: „Když jsem začala pracovat v R-C, zjistila jsem, že jste studoval na Oxfordu a zajímalo mě, jestli jste byl u Maggie. Nebyl, ale… stejně jsem se o vás několik věcí dozvěděla.“

V jejích slovech bylo něco víc a na moment se mi zazdálo, že jsem pochopil onu laskavost, co mi věnovala před chvílí. Ale pak se otočila zpátky, ve tváři sladce ďábelský úsměv. „Divil byste se, kolik se toho můžete dozvědět jen tím, že dáváte pozor.“

„Zasvěťte mě.“

Narovnala se. „Přešel jste ze svého místa u Londýnského metra, abyste založil oddělení pro plánování městských staveb. Bakaláře jste udělal na Cambridge, magistra na Oxfordu a byl jste nejmladším manažerem Londýnského metra v historii.“ Nejistě se na mě usmála. „Málem jste se odstěhoval do New Yorku pracovat pro Metropolitan Transportation Authority, ale odmítl jste a vzal jste místo v R-C.“

S pozvednutým obočím jsem zamručel: „Působivé. Co ještě víte?“

Zase se podívala stranou a začervenala se. „Vyrostl jste v Leedsu. Na Cambridge jste byl hvězdou fotbalového týmu.“

To si všechno dohledala včera večer? Nebo to o mně věděla už před tím? Kterou z odpovědí bych chtěl slyšet? Věděl jsem jasně, která by ještě zesílila lehké nadšení v břiše. „A dál?“

Váhavě pokračovala: „Vlastníte Forda Fiestu, což mi připadá opravdu vtipné, vzhledem k tomu, že nejspíš vyděláváte víc než sama královna, a jste známý jako věrný zastánce veřejné dopravy, takže ho ani nepoužíváte. Kromě toho? Ani si nedokážu představit, že byste se do fiesty vešel. A jste čerstvě rozvedený.“

Zatnul jsem čelist a veškeré okouzlení z jejího výzkumu bylo to tam. „Jeden by řekl, že tento detail nepatří do pracovního prostředí a nebude tak lehce přístupný při hledání na internetu.“

„Omlouvám se,“ škubla sebou a všiml jsem si, že se sesunula hlouběji do sedadla. „Zapomněla jsem, že ne všichni byli vychovaní dvěma psychology. Nejsme všichni otevřené knihy.“

„Rád bych se zeptal, jak o mém rozvodu víte, ale řekl bych, že ptáčci v kanceláři…“

„Řešilo se to zrovna v době, kdy jsem nastoupila, takže se o tom mluvilo…“ narovnala se a podívala se na mě omluvným pohledem. „Není to věčné téma, přísahám.“

Dokázal jsem si vybavit svou temnou náladu v době, kdy Ruby nastoupila. V tu dobu jsem byl tak otrávený z Portiiných dramatických scén, že jsem je nechával mizet v jedné sklenici za druhou. Rozhodl jsem se změnit téma. „Máte sourozence, nebo jste byla na ty dva cvokaře sama?“

„Mám bratra,“ řekla a napila se džusu. „A vy?“

„Cože – to mi chcete říct, že to nevíte?“

Zasmála se, ale pořád se tvářila trochu nejistě. „Kdybych si dala čas, abych tohle zjistila… mohlo by to hraničit se stalkováním.“

S lehkým mrknutím jsem zamumlal: „Mohlo by.“

Zvědavě mě pozorovala, zatímco letadlo začalo stoupat. Všiml jsem si, jak zaryla nehty do opěrek. Celá se třásla.

Pokračovat v bezúčelném tlachání se zdálo jako dobrý nápad. „Mám devět sourozenců,“ řekl jsem.

Naklonila se ke mně, bradu až u klíčních kostí. „Devět?“

Na tuhle reakci jsem zvyklý, takže jsem ani nemrkl. „Sedm sester a dva bratry. Jsem druhý nejmladší.“

Zamyslela se a svraštila obočí. „U nás to bylo takové tiché a poklidné. Nedokážu si vaše dětství ani představit.“

Rozesmál jsem se. „To nedokážete.“

„Osm starších sourozenců,“ vydechla sama pro sebe. „Vsadila bych se, že to někdy bylo jako osm rodičů.“

„Někdy,“ přiznal jsem. „Můj nejstarší bratr Daniel udržoval klid. Držel nás pohromadě. Je dobře, že bylo víc holek než kluků; všeobecně vzato jsme byli vychovaná smečka. Můj druhý bratr, Max, byl uličník, ale vždycky mu to prošlo, protože byl okouzlující. Tak to alespoň popisuje on. Já jsem byl tichý, studijní typ. Docela nudný.“

Na chvíli se zarazila, zadívala se na mě a pak mě požádala: „Povíte mi víc?“

Opřel jsem si hlavu o opěradlo a zhluboka jsem se nadechl, abych se uklidnil. Od té doby, co jsem si naposledy tak pohodově povídal se ženou, která nebyla Portia, moje sestra nebo manželka kamaráda, uplynuly roky a roky. Rubyin zájem byl opravdový a dodával mi sebedůvěru, kterou jsem už dlouho necítil.

„Většinu dobrodružství jsme zažívali společně. Založili jsme si dechový orchestr. Vytvořili jsme obrázkovou knížku. Jednou jsme pomalovali stěnu domu prstovými barvičkami.“

„Nedokážu si vás představit s barvami na rukou.“

Dramaticky jsem se oklepal a usmál jsem se jejímu pobavenému smíchu. Co to na ní jen je? Ta úleva v jejích očích, přímo pod povrchem, ve mně vzbuzovala něžnost.

Dál jsem vykládal, jako bych to ani nebyl já. Zaujatě poslouchala, ptala se na Maxe, na Rebeku, na naše. Zajímala se o můj život mimo práci, a když jsem s uličnickým úšklebkem prohlásil, že o rozvodu stejně už ví, zeptala se, jak jsme se s mou ex-manželkou poznali. Překvapilo mě, že mi nepřišlo divné povídat jí, jak jsme se s Portiou potkali, když nám bylo deset, ve čtrnácti se zamilovali a v šestnácti si dali první pusu.

Nepřiznal jsem, že všechno kouzlo začalo umírat už o tři roky později na naší svatbě.

„Musí být zvláštní strávit s někým tolik let a pak se dívat, jak ten vztah končí,“ řekla tiše a vyhlédla z okna. „Nedokážu si to představit.“ Ofina jí spadla přes jedno oko; křivku jejího ucha zdobila diamantová náušnice. Když se podívala zpátky, smutně se usmála. „Mrzí mě, že se o tom mluvilo v kanceláři. Je to hrozný vpád do soukromí.“

Podíval jsem se stranou, bez odpovědi. Cokoliv, co bych mohl říct, se zdálo příliš upřímné.

Není to tak hrozné, což je na tom asi nejdivnější.

Jsem sám už pěkně dlouho. Proč si to doopravdy uvědomuju až teď?

Myslel jsem si, že o tom už nikdy nebudu chtít mluvit, ale podívejme. Klidně se ptejte dál.

Ale jak ticho rostlo, začalo mi být trapně. Když jsem si všiml jejího upřeného pohledu z okna a uvolněného posedu, s úlevou jsem si uvědomil, že se mnou ten pocit nesdílí. Napětí z výtahu bylo to tam, uvolnila se.

Překvapovalo mě, jak mi s ní bylo dobře.

:

Ruby usnula. Pomaličku se sesunula mým směrem, až mi hlavou sklouzla na rameno. Otočil jsem se pod záminkou, že se dívám z okna, ale využil jsem příležitosti a nadechl jsem se lehké květinové vůně jejích vlasů. Takhle zblízka vypadala její kůže dokonale. Byla světlá, čistá a překrásná. Na nose ji zdobilo několik pih. Rty měla vlhké. Tmavé řasy jí spočívaly na tvářích.

V ruce svírala drobný zápisník s logem Richardson-Corbett a tužku. Uvolnil jsem je z jejího ospalého sevření a – navzdory svému vlastnímu rozumu – jsem ho zvědavě otevřel na první stránce, která byla plná čehosi, co se zdálo jako pracovní poznámky. Náš program, zdroje strojírenských firem a projekty v oblasti, seznam lidí, se kterými se setká v New Yorku, a několik chaotických nápadů, jak by mohla konferenci využít k návrhu své diplomky u Margaret Sheffieldové. Pečlivě si zaznamenala všechno, co jí Tony řekl.

Dole stálo úhledným písmem:

Poznámka k programu #1: nechovej se vedle Nialla Stelly jako magor. Nezírej, nehuhlej, nemlč. Zvládneš to. Je to taky člověk.

Až v tu ránu mě napadlo, že možná jde o deník a ne o profesní zápisník. Byla tak vyděšená, že jede na výlet s viceprezidentem firmy, že si napsala povzbuzení.

Vsunul jsem jí notes zpátky do ruky. Zavřel jsem oči, naklonil jsem hlavu jejím směrem a beze slov jsem se omluvil, že jsem tentokrát nakoukl do jejího soukromí já.

Zdály se mi sny o doteku jemné kůže na holé hrudi a polibcích s chutí šampaňského.

Třetí kapitola

Ruby

Probudil mě hlas letušky, která nám reproduktorem oznamovala, že za pár minut začneme klesat na letiště v New Yorku.

Zamrkala jsem a škubla jsem sebou. Do tváře mi foukal proud studeného, suchého vzduchu a kdesi v pozadí jsem vnímala hučení motoru. Podivně jsem se zkroutila na sedadle, šíleně se mi chtělo na záchod, ale bylo mi…

Pohodlně. Ať už vedle mě seděl kdokoliv, byl teploučký, pevný, sladce voněl a…

S trhnutím jsem se narovnala a vysvobodila jsem se z objetí Nialla Stelly – bože – fakt jsem měla nohu přehozenou přes jeho stehno?

Cesta výtahem byla noční můra. A teď tohle? Bože. Nakopla jsem v minulém životě štěňátko nebo něco? Proč mě trestáš?

Opatrně jsem se od něj odtáhla, a když mi došlo, že nemám tušení, kolik může být hodin, rozhlédla jsem se po kabině. Pořád tu byla tma a většina lidí ještě spala se staženými roletami na oknech. Upravila jsem si vlasy, pokusila jsem se protáhnout ztuhlé svaly. Krk bude v pohodě, ale musím něco udělat s tím močákem. Raději dřív než později.

Opřela jsem se, přejela si zpocenýma rukama po stehnech a dala si chvilku, abych si to všechno uvědomila. Včera Niall Stella ani nevěděl, že existuju. Dnes jsem v podstatě odletěla do New Yorku v jeho klíně. Za čtyřiadvacet hodin jsem se z Ruby Millerové: Tajné ctitelky a stalkarky stala Ruby Millerovou: Parťačkou na mezinárodní cesty.

A to ani nemluvím o tom, že i on se ke mně částečně tulil. Tohle si dnes rozhodně zapíšu do deníku.

Ještě se nepohnul. Na jednu stranu to bylo špatné vzhledem k mému čuracímu problému, na druhou stranu jsem jásala. Kdy se mi ještě naskytne taková příležitost? Kromě jedné hodiny týdně jsem nikdy neměla možnost pořádně si ho prohlédnout. Na jednáních jsme byli mezi lidmi, na chodbě jsme se jen minuli. Jednou jsem stála přímo za ním u banketu na firemním večírku, což mi poskytlo krásný výhled na jeho zadek v oblekových kalhotách. Mimochodem, vůbec si nestěžuju. Hraje fotbal a každou sobotu vesluje na Temži. Zadek rozhodně patří mezi Top 10 částí jeho těla (první místo zatím nechávám volné).

Teď jsem mu byla tak blízko, že bych mohla spočítat jeho řasy, kdybych chtěla. A tak trochu jsem to udělala.

Není o tolik starší než já – sedm let – ale takhle vypadal hrozně mladě. Vlasy měl vzadu lehce rozcuchané, lesklá jemná ofina mu padala do čela. Bledě zelenou košili měl trochu zmačkanou a na rameni byla jakási tmavá skvrna.

Poslintala jsem ho.

Ježiši.

Protřela jsem si oči a tiše jsem ho proklínala za to, jak byl teplounký a příjemný, až jsem vedle něj vytuhla a pak mu poslintala luxusní cestovní oblek. Pomoc. Rozhlédla jsem se kolem, ale našla jsem jen zmačkaný ubrousek na stolečku před sebou. Vzala jsem ho, opatrně jsem se dala do sušení. Doufala jsem, že to spravím a Niall si ničeho nevšimne. Bohužel. Nejen, že to nefungovalo, ale ještě ke všemu ho to vzbudilo. První, co uviděl, byl můj obličej pár centimetrů od svého.

Usmála jsem se. „Zdravím.“

Párkrát zamrkal a pak doopravdy otevřel oči. Podíval se na kousek ubrousku v mé ruce a pak na své rameno.

„Omlouvám se,“ zahuhlala jsem a doprovodila to nervózním zachichotáním. „Spím fakt tvrdě.“

Usmál se na mě a na tváři se mu objevil drobný, rošťácký ďolíček. „To se stává.“

Za tu myšlenku, co následovala, bych se nejraději praštila. Naplnila mě potřeba vylézt na něj a sednout si mu obkročmo na stehna. Doprdele, Ruby. Copak jsi nečetla poznámku #1? Nechovej se vedle Nialla Stelly jako magor.

Protáhl se, aniž by o mém myšlenkovém pochodu věděl. „Vypadá to, že jsem taky poklimbával, takže… taky se omlouvám.“

„Ježiši, to ne, ne. Neomlouvejte se. Byl jste rozko…“ začala jsem a pak jsem honem zavřela pusu. „Za chvilku budeme přistávat, půjdu se převléct.“

Nepočkala jsem ani, až mi uhne. Vlezla jsem do uličky a po cestě jsem mu překročila klín. Chtěl se postavit, ale pak si uvědomil, že jsem na útěku, a kdyby to udělal, jeho rozkrok by přišel do přímého, trapného kontaktu s mým, takže jen zaryl ruce do opěrky, jako by mu šlo o život. Tak se stalo, že se můj zadek objevil přímo v jeho obličeji. Pořád lepší varianta než neúmyslný kontakt našich rozkroků.

Živote? Máme problém.

Vytáhla jsem si zavazadlo z úložného prostoru nad hlavami, ani jsem se na něj nepodívala a vyrazila jsem, co nejrychleji moje nohy dokázaly, k nejbližší toaletě.

Bezpečně zamčená v maličké místnosti jsem (po době, co se zdála jako několik minut) konečně vydechla. Proč se vedle něj nemůžu chovat jako normální lidská bytost?

„Seber se,“ řekla jsem odrazu v zrcadle a zbrkle jsem otevřela tašku. Měla jsem všechno, co jsem potřebovala; bohužel, nápad převléct se v letadle na záchodě byl mnohem lepší než jeho provedení.

Když jsem se sklonila, abych si sundala kalhoty, praštila jsem se o umyvadlo. Když jsem zvedla nohu, abych se vsoukala do sukně, vletěli jsme do turbulence, takže málem skončila v záchodě. Naštěstí to se mnou škublo na druhou stranu, kde jsem s hlasitou ránou narazila do dveří. Zabralo mi deset minut, než jsem se oblékla a upravila si vlasy, a všichni v první třídě – i dál – se nejspíš starostlivě koukali k záchodům a přemýšleli, co se to tam sakra děje. Sebevědomě jsem vyšla ven a posadila jsem se na své místo.

To, že byl Niall Stella zaražený, mi s nervy moc nepomohlo.

Vůbec se nepodíval mým směrem, zíral přímo dopředu, a když jsem se procpala na své sedadlo, zahuhlal: „V pořádku?“

„Skvělé,“ lhala jsem. „Bylo tam tolik místa, že jsem si i nadšeně zatancovala.“

V koutku úst se mu objevil lehký úsměv a pak se předklonil a začal se smát. „To jsem taky udělal, když jste byla vevnitř.“

Cosi ve mně se rozsvítilo. Musela jsem se hodně snažit, abych se neotočila, nevzala mu obličej do dlaní a nerozdala si to s ním, jako by neexistovalo žádné zítra.

‹

Přistáli jsme o deset minut dřív, než bylo plánováno. Cestující začali vytahovat věci z úložných prostorů a při čekání v uličce jsem stála před Niallem.

Mrkla jsem na něj, abych se ujistila, že je připravený. Nepodíval se mi do očí, s podivným soustředěním zíral do stropu.

Něco tu nehrálo.

Šest měsíců jsem pracovala ve stejné budově jako on a nikdy si mě nevšiml. Tohle bylo jiné. Nebyla to nevědomá ignorace, kterou jsem znala z minulosti; dělal to naschvál. Vypadal rozklepaně a uspěchaně, a kdyby to bylo možné, odstrčil by mě z cesty a vyrazil k taxíku, aby se z téhle situace dostal co nejdříve.

Všichni cestující vystupovali jedněmi dveřmi a já se na něj znovu otočila a usmála jsem se. „Jsme tu brzo, takže tam řidič ještě nebude.“

Zběžně se mi podíval do očí a pak se zase odvrátil.

„Jistě,“ odpověděl.

Fáááájn.

Otočila jsem se na podpatku a pokračovala uličkou, když mě najednou někdo zatahal za sukni.

„Slečno, slečno,“ zašeptala žena sedící vedle mě. Zmateně jsem se na ni podívala. „Máte sukni zastrčenou v kalhotkách.“

Cože?

Naklonila se ke mně blíž a já cítila, jak mi z obličeje mizí všechna barva.

„Ale mezi námi děvčaty, nemyslím si, že by to tomu pánovi za vámi vadilo.“

Sáhla jsem si na zadek a ucítila jsem holou kůži. Zběsile jsem začala tahat za sukni, abych ji vysvobodila z kalhotek, kde zůstala uvězněná a odhalovala tak celý můj zadek.

Živote? To jsem zase já, Ruby.

Poděkovala jsem své zachránkyni a sešla jsem dolů po schodech. Táhla jsem za sebou kufřík a modlila jsem se, aby se země otevřela a spolkla mě. Když jsme vešli do terminálu, předstírala jsem, že něco hledám v kabelce, aby mě Niall Stella předešel a já neměla potřebu pořád si tu sukni upravovat.

Viděl tvůj zadek.

Proč sis vzala tanga?

Viděl tvůj nahý zadek, Ruby.

U pásu se zavazadly jsme stáli vedle sebe a nemohla jsem se rozhodnout, kdo z nás je vyděšenější. Neexistovala možnost, že to neviděl. Věděla jsem, že viděl. A on věděl, že já vím.

Zírala jsem na pás a čekala, až uvidím svůj kufr. V tom jsem ucítila, jak se naklonil blíž.

Voněl po mýdle a pěně na holení, a když pootevřel rty, ucítila jsem i mentol. „Ruby? Omlouvám se, že… moc nevím, jak…“ zarazil se a já se otočila, abych se na něj mohla podívat. Byli jsme tak blízko. Jeho hnědé oči se zelenožlutě blýskaly, a když mi zběžně pohlédl na rty, ucítila jsem, jak mi srdce vyskočilo až do krku. „Moc nevím, jak komunikovat… se ženami.“

Moje ponížení vystřídalo něco teplejšího, klidnějšího a rozhodně roztomilejšího.

‹

Žádné z velkých měst, co jsem kdy navštívila – San Diego, San Francisco, Los Angeles, Londýn – se s New Yorkem nemohlo rovnat.

Všechno tu bylo neuvěřitelně vysoké, budovy se tyčily k nebi, aby zabraly co nejméně místa na zemi. Domy zakrývaly oblohu, nechávaly nám nad hlavou jen šedomodrý pruh. A všechno bylo tak hlasité. Nikdy jsem nebyla nikde, kde by se tolik troubilo – ne že by si toho někdo všímal. Vzduch byl směsí klaksonů a řevu, a jak jsme procházeli od čtvrtého terminálu JFK k autu a od auta k otočným dveřím v hotelu Parker Meridien, nevšimla jsem si jediného člověka, kterému by ten hluk vadil.

Niall mě následoval v přesně odměřené vzdálenosti – dost blízko, aby bylo jasné, že patříme k sobě, ale ne tak blízko, aby to vypadalo, že k sobě patříme. Zaregistrovali jsme se do samostatných pokojů. Jsem tu jako Niallova kolegyně, ne zaměstnankyně ani asistentka… ani kamarádka, takže mi nikdo neřekl, kde jeho pokoj je nebo jak velkou má postel. Ani se se mnou nerozloučil; zazvonil mu telefon, zdvořile na mě mávl rukou a zmizel v chodbě.

Není se čemu divit, že jsem vypadala, jako by mi někdo zrovna odnesl štěňátko, a když si portýr vedle mě odkašlal, aby naznačil, že čeká, až mě bude moct doprovodit do patra, poskočila jsem.

Ve výtahu mě dohnala únava. Uvědomila jsem si, že jsem vzhůru od tří ráno a v letadle jsem si jen krátce zdřímla na Niallově rameni. Na obrazovce ve stěně výtahu běžel starý animák: Tom praštil Jerryho po hlavě kladivem, a zatímco se honili kolem dřevěného sudu, výtah se šplhal do desátého patra. Cítila jsem, jak mi těžknou víčka.

Následovala jsem portýra a dívala se, jak mi otevírá dveře. Uprostřed pokoje byla zvýšená postel (dost velká pro čtyři lidi) a naproti ní obří obrazovka. V jednom rohu stálo několik art-decových židlí, vzdálenější stěnu lemovala okna a pod nimi byl dlouhý stůl.

Postel byla jako ze snu – čerstvé peřiny a naducané polštáře – a moje tělo vypovídalo službu, jak moc se do ní chtělo sesunout. Bohužel jsem se v minulosti naučila tím nejdrastičtějším způsobem, jak je pásmová nemoc nepříjemná, a nehledě na to, jak moc jsem po něm toužila, šlofíček byl přesně to, co bych dělat neměla.

‹

Sakra.

To už je podruhé, co jsem dneska vytuhla. A poslintala se.

V pokoji byla tma a na chvilku jsem si nemohla vzpomenout, kde vlastně jsem. Pak mi to došlo: New York. Hotel.

Niall Stella.

Vzpomínám si, že jsem se vysprchovala a oblékla do županu. Rozhodla jsem se, že jen zavřu oči, než dorazí pokojová služba a… no, všichni víme, jak to bylo dál.

Postavila jsem se, zasténala jsem, jak jsem měla ztuhlé svaly, a utřela si obličej rukávem. Bože, když spím, tak pořádně.

Ve chvíli, kdy moje oči přivykly tmě, jsem roztáhla závěsy a přinutila se najít telefon. Dvě kontrolní esemesky od mámy a jedna od Loly. Vzhledem k tomu, že jsem se celý den na telefon nepodívala, zadržela jsem dech, než jsem se vrhla na maily.

Zítřejší jednání: to musím přečíst.

Poznámky od Tonyho: počkají do zítra.

Sleva u Victoria’s Secret: juchů, tohle si schovám na později.

Zpráva od Niallovy asistentky – počkat, cože?

Poslala mi aktualizovaný program na zítra, čas, kdy se potkáme ve vestibulu, a několik poznámek, které chtěl, aby mi předala. Bylo tam i jeho číslo s popiskem: kdyby se objevil nějaký problém.

Zírala jsem na displej.

Mám číslo na Nialla Stellu.

Troufnu si ho použít? Prospala jsem svoje objednané jídlo. Mohla bych mu napsat, jestli nechce zajít na večeři. Ale to úplně nespadá do kategorie problémů, když pominu, že mám hlad jako vlk. Jestli neřekl své asistentce, aby se mě zeptala, jaké mám plány na dnešní večer, pravděpodobně to znamená, že si každý děláme svoje.

Až v ten moment mi došlo, že jsem si další čtyři týdny s Niallem Stellou představovala jako společně strávený čas. Dny prosezené v dočasné kanceláři, procházky po Broadway nebo nadšené diskuze o práci nad večeří ve skvělých restauracích doporučených místními. Podvědomě jsem si vysnila, jak se bude večer nad pivem smát mým chytrým vtipům a jak si budeme během jednoho jednání za druhým vyměňovat vědoucí pohledy.

Realita byla taková, že budu nejspíš sedávat někde vzadu v přecpané místnosti a vše zapisovat, načež se sama vrátím do tohohle pokoje a měsíc budu jíst hotelové jídlo.

Nemůžu mu napsat a rozhodně se mi nechce podruhé volat donášku.

Prohlídla jsem si svůj odraz v zrcadle naproti koupelně. Jejda: vlasy jako hromada slámy, rozmazaná řasenka, otlaky od polštáře po celém obličeji. To jsem vypadala líp i na výšce po propařené noci. Ale nechtělo se mi trávit čas ani minimální úpravou, takže jsem se musela smířit s večeří z automatu: čipsy a dietní limča.

S rukou plnou dolarových bankovek a kupou drobných v kapse od županu jsem pomalu otevřela dveře a vykoukla na chodbu. Byla překvapivě tmavá a nepovědomá (hurá, ať žije pásmová nemoc!): tapety na stěnách měly zvláštní vzor a každé dveře byly osvětleny drobnou neonovou cedulkou a zvonkem.

Všimla jsem si směrovky k automatu na konci chodby, vycupitala jsem ven a nechala za sebou zapadnout dveře. Na bosých nohou jsem cítila jemný, měkký koberec, což mi připomnělo, že jsem pod županem nahá. Snažila jsem se vnímat tlumené hlasy ze sousedních pokojů nebo šum televize, ale nepodařilo se mi to. Panoval tu děsivý klid a chodba se přede mnou rozpínala do nekonečné tmy. Udělala jsem několik kroků od svého pokoje, s přimhouřenýma očima, abych si všimla čehokoliv nečekaného.

„Ruby?“

Vypískla jsem překvapením, couvla a pak jsem stiskla víčka, když jsem ten hlas poznala. Rozhodovala jsem se, jestli se mám otočit. Možná bych mohla utéct. Možná bych mohla dělat, že jsem někdo jiný, a on by si uvědomil svou chybu a vrátil se do svého pokoje, ať už je kdekoliv.

Bohužel.

„Ruby?“ zeptal se znovu a jeho hlas zněl nevěřícně.

Normální lidé neběhají po chodbě luxusních hotelů bosky jen v županu. A hele, podle vánku, který se mi vinul kolem stehen, zrovna pustili klimatizaci.

Perfektní, Vesmíre.

„Zdravím!“ vyhrkla jsem – moc nadšeně, příliš hlasitě – a otočila jsem se na patě, abych se na něj podívala.

Niall Stella vyplašeně poodstoupil dozadu, málem zakopl o otevřené dveře, které byly shodou náhod hned vedle mých.

Sdílíme spolu zeď… možná dokonce zeď v koupelně… kde se sprchuje… nahý.

Soustřeď se, Ruby!

Rozhodla jsem se pro ležérnost. „Co máte v plánu? Já si zrovna šla pro něco k snědku…“ řekla jsem a líně jsem si pohrávala s páskem od županu. Pak jsem si uvědomila, co dělám, a pustila jsem ho tak rychle, jako by mě spálil.

„Něco k snědku?“ zopakoval.

Opřela jsem se rukou o zeď a naklonila se k ní. „Jo.“

Niall Stella se rozhlédl po chodbě a pak se podíval na mě a můj župan. A možná, jenom možná, jestli se moje oči nepletly, na můj hrudník. Kde se župan otvíral a ukazoval kousek mého nahého prsu.

Došlo nám to ve stejnou chvíli.

Střelil pohledem k mému čelu a já sevřela výstřih v dlani. Jestli to takhle půjde dál, do konce týdne mě Niall Stella po kouscích uvidí nahou celou.

„Z automatu,“ vysvětlila jsem. Když jsem si vzpomněla, jak vypadám, se zamručením jsem si zastrčila pramínek vlasů za ucho. „Šla jsem si pro čipsy. Teda to, čemu Američani říkají čipsy.“

Dělal, že se rozhlíží. „Nejsem si jistý, jestli zrovna tady budou mít fritos,“ začervenal se a usmál se koutkem úst. „Možná energetické tyčinky. Rozhodně kaviár. Ještě že jste se na to adekvátně oblékla.“

Laškoval se mnou.

Můj brácha je můj nejlepší kamarád, jeho kamarádi jsou moji kamarádi a tohle je moje parketa. Vtípky. Laškování. To zvládnu a nebudu se chovat jako magor. Nebudu myslet na to, jak moc bych ho chtěla ojet. Snad. Až na to, že na sobě měl černý oblek – můj nejoblíbenější – a tmavou košili bez kravaty. Nikdy jsem ho bez kravaty neviděla a vyžadovalo nadlidskou sílu dívat se mu do očí a ne na drobný kousek kůže, který vykukoval z výstřihu košile.

Viděla jsem i chloupky na jeho hrudi a zatnula jsem prsty, abych potlačila nutkání se jich dotknout. Niall stále čekal na mou odpověď.

„Máte štěstí, že jsem si vůbec vzala tohle,“ řekla jsem. „Normálně jím fritos na gauči úplně nahá.“

Jeho obočí se roztomile, pobaveně stáhlo k sobě, zatímco zbytek tváře zůstal neuvěřitelně klidný. „Jasně, tak to doporučují na obalu. Bohužel, totéž neplatí o kaviáru.“

„Ani o energetických tyčinkách,“ dodala jsem a on se rozesmál.

„Pravda.“

Pokrčila jsem rameny a podívala se zpátky na dveře svého pokoje. „Asi se znovu kouknu na jídelní lístek donášky.“

„Jdu na to,“ řekl, „nechcete se přidat?“

Vykulila jsem oči a střelila po něm pohledem. „Cože?“

Zmateně se zamračil a velmi pomalu zopakoval: „Jdu na jídlo; nechcete se přidat?“

„A jo,“ vydechla jsem. „Jdete dolů na večeři?“

„Říkala jste, že je to poprvé?“ začal a oba jsme se překvapeně zarazili, zatímco bez dechu dodal: „New York. Že jste poprvé v New Yorku.“

„No, jo,“ odpověděla jsem a ještě víc si přitáhla župan ke krku.

„Možná byste…“ začal, ale pak se zarazil a zvedl ruku, jako by si chtěl upravit kravatu, kterou neměl. „Mám sraz s bratrem. Žije tu se svou ženou. Jdu s ním a pár kamarády na večeři. Mohla byste se přidat.“

Jeho bratr tady žije? Zahodila jsem tuhle informaci i se silnou touhou jít – bylo mi jasné, že se za to budu později nesnášet – a zavrtěla jsem hlavou. Nebudu obtěžovat.

„Myslím, že si prostě…“

„Vlastně byste mi udělala laskavost, kdybyste se přidala,“ skočil mi do řeči. „Maxe je někdy trochu moc.“ Znovu se odmlčel, jako by to zvažoval, pak lehce zavrtěl hlavou a pokračoval: „Byla byste mi vítaným rozptýlením.“

Protože jsem kapitánkou Týmu hlupáků a zvykla jsem si každou naši konverzaci opepřit nahotou nebo náznakem trapnosti, jen jsem tam mlčky stála a mrkala mnohem déle, než je společensky přijatelné.

„Tedy, pokud byste raději…“

„Ne, ne! Omlouvám se, já… dáte mi deset minut na oblečení a…“ mávla jsem rukou, abych naznačila, že musím něco udělat s tím neštěstím na hlavě.

„Stačí vám deset minut?“ zeptal se skepticky.

Bože, zase se mnou laškuje.

„Deset minut,“ potvrdila jsem s úsměvem. „Dvanáct, pokud nechcete, abych měla sukni v kalhotkách.“

Vyštěkl smíchy, což nás oba překvapilo, a pak ze sebe vypravil: „Dobře. Počkám ve vestibulu. Uvidíme se za deset.“

‹

Nikdo v historii se nepřevlékl tak rychle jako já.

Ve chvíli, kdy se za ním zavřely dveře od výtahu, už jsem stála v pokoji nahá. Shodila jsem župan na zem, vyhrabala z kufru modré šaty a vystřelila do koupelny. Přejela jsem si obličej ručníkem a utíkala najít hygienickou taštičku. Rychlostí světla jsem se napatlala krémem, mejkapem, napudrovala se. Trošku stylingu na vlasy, zapnula jsem fén, upravila jsem rozcuch kousek po kousku. Žehlička se rozehřála během chvilky a po pár přejetích jsem ji vypojila a odložila. Vyčistila jsem si zuby, přidala jsem tvářenku, trochu řasenky, lesk na rty, natáhla jsem si šaty a zjistila jsem, že mi zbylo ještě pět minut. Zapomněla jsem si obléct spodní prádlo, takže jsem využila zbylý čas, abych ho našla v kufru, vytáhla nabíječku na telefon a obula si adekvátní podpatky.

Popadla jsem kabelku, několikrát jsem zkontrolovala, že jsou všechny části šatů tam, kde mají být, a s hlubokým nádechem a krátkou modlitbou jsem vyrazila k výtahu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Božský milenec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.