Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jindřiška Mendozová

Meč, srdce a čarodějky

Ilustrace Jarmila Růžičková

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6097. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Návrh obálky Jarmila Růžičková
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
Počet stran 152
První vydání, Praha 2016
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016

ISBN 978-80-271-9005-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-9004-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-5616-5 (print)

Stejně jako i v předchozích dvou knížkách, Meč pánů z Velhartic a Meč a dívka z Herštejna, také příběh Meč, srdce a čarodějky vychází ze skutečných historických událostí. Jindřich Boblig z Edelstadtu, advokát, který pronásledoval šumperské čarodějnice, skutečně existoval a v letech 1678–1692 byl postrachem tamního kraje. Stejně tak skutečná byla i hraběnka de Galle a její dva synovci, kteří později převzali správu nad zámkem Velké Losiny i celým Šumperskem. A v dobách hraběnky de Galle byl skutečně zemským hejtmanem Adam Vinarský. Kdo navštíví losinský zámek, uslyší i příběh o ztraceném srdci hraběnky Juliány. Ovšem všechno to, co se děje hlavním hrdinům mých knížek, tedy Jakubovi, Anežce a Péťovi, jsou příběhy, které se zrodily v mých představách a fantazii. Ale jak říkám vždy a u každého příběhu… kdo vlastně ví, co přesně a jak se kdy mohlo udát a událo…

Kapitola první

Asi desetiletá holčička zametala světnici v malém domku na okraji Šumperka. Nebyl to nejchudší dům ve městě, ale určitě ani nejbohatší. Dorotka v něm přesto byla spokojená. Světnice vždycky voněla po bylinkách, které její maminka Anna a teta Magdaléna rozvěšovaly všude, kde bylo jen trochu místa. Tatínek občas bručel, že ať se podívá, kam se podívá, všude se něco suší nebo už sušené visí, ale ve skutečnosti brblal jen tak, aby se neřeklo. I on měl vůni bylin a nejrůznějších kořínků a sušených plodů rád.

Poslední dobou se ale často tvářil zadumaně a ustaraně. Toho si nemohla nevšimnout ani ona. Ještě nedávno si k bylinkám rád přičichl a večer po práci poslouchal maminčino vyprávění, kde kterou z nich utrhly a k čemu přesně slouží. Obvykle si povídali tiše, aby nebudili děti, ale ona, Dorotka, se většinou jen tvářila, že spí, ale ve skutečnosti poslouchala, co si rodiče povídají. Teď jí bylo deset a o bylinkách toho věděla mnohem víc, než by kdy koho napadlo.

Teď ale bylo všechno jinak. Už na podzim tatínek mamince často rozmlouval, když chtěla jít do lesa nebo na louku pro další zásobu bylin. A teď v zimě… byl totiž prosinec a do Vánoc a do konce roku už zbývalo jen málo času… ji zase prosil, ať k sobě nenechává přicházet tolik lidí, kteří shánějí nějakou medicínu nebo mazání. On je přece kolář, vydělá dost, aby je všechny uživil… a ona stejně jen málokdy vezme peníze za svoji práci, spíš pár vajec nebo trochu zeleniny si nechá vnutit a od chudáka by nevzala nikdy nic…

Maminka ale trvala na svém. Magdaléna i ona pomáhají nemocným celý svůj život a nehodlají s tím přestat jen kvůli… A tady maminka pokaždé ztišila hlas natolik, že Dorotka neslyšela vůbec nic, a pořád tak nevěděla, proč by maminka s tetou měly přestat dělat to, co dělaly vždycky…

Dorotka dometla a opřela koště do kouta vedle velkých kamen. Pak se podívala do kamen, oheň pomalu skomíral. Jí ale zima nebyla. Zametala celou dobu s takovou vervou, až měla pocit, že je horko skoro jak v létě. Roztopila znovu kamna a začala připravovat večeři. Tatínek s Martinem, jejím bratrem, za chvilku přijdou z dílny a maminka je s tetou někde u nemocného… o celou domácnost se tedy musí postarat ona. Dorotka se spokojeně točila po kuchyni. Bavilo ji to. A navíc si byla jistá, že jednou stejně bude dělat i to, co její maminka a teta a kdysi i babička…

V tu chvíli se ozvalo bušení na vchodové dveře. Neznámý, který se tak hlučně dobýval vstupu do domu, ani nepočkal, než mu někdo přijde otevřít. Proti Dorotce, která mířila ke dveřím, najednou stáli dva muži. Byli celí zašpinění, ale jeden z nich vypadal jako zámožný člověk. Opíral se o druhého, oblečeného do obyčejnějších šatů, napadal na nohu a z rozraženého obočí mu tekla krev.

„Potřebujeme pomoc, holka!“ houkl na vystrašenou Dorotku druhý muž, oblečený do hrubého kabátce.

Dorotka se trochu uklidnila. Vlastně to nebyla vůbec neznámá situace. Lidé, kteří potřebovali pomoct, u nich byli jako doma. Jenže teď tu nebyla maminka.

„Maminka tu teď není…“ začala, ale elegantně oblečený muž ji zarazil.

„Tak nám pomůžeš ty!“ řekl panovačně. „Potřebuji se opláchnout a sehnat nový vůz.“

Dořekl větu a zakolísal, jako kdyby se mu udělalo špatně, jako kdyby mu bylo na omdlení. Také strašně zbledl. Dorotka se ve vteřině rozhodla. Tady žádné oplachování nepomůže. Musí udělat to, co vždycky dělá maminka.

Došla ke zraněnému muži, podepřela ho z druhé strany a přes všechny jeho protesty ho odváděla k dřevěné lavici u stolu. Sice brblal, ale nakonec se podvolil a nechal se na lavici usadit. Dorotka najednou přesně věděla, co má dělat.

Jakub s rodiči dorazili do Velhartic už v deset dopoledne. Jak pravil tatínek, Jakub je honil a byl úmornější než čtvrtodenní zimnice, takže radši všichni skočili do auta a jeli, aby nemuseli poslouchat jeho lamentování nad tím, že ztratí celý den, kdy by mohl být s Anežkou a s Péťou.

Jenže teď byly skoro tři odpoledne a ani jeden z kamarádů se zatím neukázal. A to jim Jakub oběma poslal SMS, že už jsou na cestě! Jasně, Vánoce jsou za dveřmi. Anežka nejspíš musí pomáhat Buškovi s přípravami cukroví a vánočky. A Péťa… Péťa zase určitě běhá s tátou po jejich kousku lesa a hledají ten super nej vánoční stromeček. Co si Jakub pamatuje, u Vlkových vždycky měli největší a nejnazdobenější stromek z celých Velhartic. Jak říkal Péťův táta, přes to prostě nejede vlak…

Stavit se ale stejně mohli. Musí jim být přece jasné, že hned první den nemůže babičce utéct. Od podzimních prázdnin a výpravou na záchranu Meče a Františky z Herštejna se skoro neviděli… Jakub vytahoval na půdě z krabic vánoční ozdoby a pomalu začínal být na kamarády naštvaný. Copak se musí dít něco nebezpečného nebo tajemného, aby se ukázali? Pak ale sám sebe v duchu krotil. Vždycky vidí všechno černě. I babička mu to říká. A ta má obvykle pravdu. Zadumaně zíral na velkou skleněnou kouli, která pamatovala ještě doby, kdy byla malá jeho babička, vtom se ozvalo klepání na dveře. Pěkně hlasité, vlastně spíš bouchání.

Anežka! Nikdo jiný se takhle nikdy nikam nedobývá. Jakub opatrně položil kouli zpátky do krabice a šel otevřít dveře půdy.

K jeho překvapení za nimi nestála Anežka, ale Péťa. Péťa byl vždycky tichý, spíš zakřiknutý, a často měl strach z věcí, které podle Jakuba nebezpečné nebyly ani náhodou. Jenže od posledního dobrodružství s Františkou z Herštejna mu nějak povyrostlo sebevědomí. Jakub si na toho nového Péťu pořád nějak nemohl zvyknout. Ještě v létě by jen tichounce zaťukal, aby náhodou neobtěžoval…

„Čau,“ řekl Péťa. „To je dost, že se tu zase ukážeš!“

Vypadalo to, že je doopravdy rád, že kamaráda vidí. A Jakuba už naštvání taky přešlo. Uvelebili se vedle krabice s ozdobami a probírali, co všechno se událo od jejich posledního setkání ve Velharticích. Probírali školu, to, že Jakubův pokoj se pomalu, ale jistě z poloviny mění na hračkářství, protože máma pro mimino, které se má narodit na jaře, nakupuje snad každého plyšáka, kousátko a chrastítko, které jsou v Praze k sehnání.

Péťa zase vykládal o nepřátelské partě, která se poslední dobou drží dost zpátky. Asi to bude tím, že vlastně nemají o co bojovat, když Anežku, Péťu ani Jakuba stoh za vesnicí už dávno nezajímá. Když už přišla řeč na Anežku, ta se prý za Jakubem taky určitě staví ještě dnes. Jenže na vánoční prázdniny sem dorazili její rodiče, je z toho nějaká celá pryč.

Jakub nevycházel z údivu. Anežka přece měla být u mámy na Silvestra a u táty pak na pololetní prázdniny! Vánoce chtěla jenom s dědou. Říkala mu to. Péťa pokrčil rameny. Objevili se nějak nečekaně. On taky moc neví. Ale Anežka jim to určitě poví.

Péťa sice vyprávěl jak o život, ale Jakub se celou dobu nemohl zbavit pocitu, že mu neříká všechno. Že za vším tím mluvením se skrývá něco mnohem důležitějšího.

„Co obraz?“ sondoval opatrně.

Obraz, na kterém byla namalovaná Františka z Herštejna, jim na podzim pomohl zachránit Meč a také se jeho prostřednictvím podívali do středověku. Obraz jim zůstal. Tedy ne jim, ale Anežce a starému Buškovi, kteří patřili do rodu Bušků, a Anežčin děda byl teď ochráncem kouzelného Meče. Už také věděli, že když je Meč v nebezpečí, a bylo úplně jedno, jestli teď nebo před pěti sty lety, obraz začne temnět a oni mají příležitost dostat se přes obraz do minulosti a Meč zachránit. Proto první, co Jakuba napadlo, bylo, že obraz začal „mluvit“.

Péťa ale zavrtěl hlavou. Ne. Obraz je v pohodě, všechny bílé znaky na pozadí jsou pořád bílé. Meč je v pohodě.

„Tak co se děje?“ zeptal se Jakub přímo. Na Péťovi bylo vidět, jak rád by mu něco řekl, ale nemůže se odhodlat.

„Napsala mi Františka,“ vypadlo z něj po chvíli ticha.

Jakub na něj chvilku zíral s pusou dokořán. Napsala mu holka z patnáctého století? Jasně, stala se jim už spousta divných věcí… Ale tohle? Anežka i on věděli, že Péťa je do Františky po uši zamilovaný. Co když mu přeskočilo? Přece jen mít holku, která žije o pět set let dřív, než se člověk vůbec narodil… Nic moc představa. Péťa ale jako cvok nevypadal. Vypadal jenom… nadšeně…

„Hele, funguje to. Jako časová schránka, díra v čase… nevím přesně. Ale napadlo mě nechat tam, kde dřív visel Františčin obraz, vzkaz. Napsala mi. A dneska jsem našel další dopis. “ Chvilku se hrabal po kapsách černomodrých oteplovaček, které měl na sobě, až nakonec vytáhl kus papíru. Podal ho Jakubovi.

Jakub papírek zvědavě rozbalil. Ano, byl to papír, na jaký se psalo ve Františčině době. I její písmo poznával. Copak opravdu všechno, co se stane jim třem, musí být podivné? A to je ještě mírné slovo.

„Je to jako takový rande na dálku, tohle je ten druhý dopis,“ nadšeně vykládal Péťa. „Už jsem se naučil i ty jejich písmenka, přečtu to raz dva.“

„Rande přes pět set let,“ Jakub tak nadšený nebyl. „Nemyslíš, že by byla lepší nějaká holka z dneška?“

Péťa rozhodně zavrtěl hlavou. Ne. Nebyla. Žádná není tak skvělá jako Františka. Nebo už zapomněl, jak jezdí na koni, jak uměla rozdělat oheň? Prostě ať sáhla na cokoli, šlo jí to od ruky. To Jakub sice popřít nemohl, ale stejně měl pořád pocit, že tohle chození dlouho nevydrží. Když ale viděl, jak se Péťa tváří nadšeně, všechny další námitky spolkl. Třeba se plete on. Pohodil hlavou k papírku, který Péťa držel v ruce. Stejně se ale nemohl zbavit jednoho nápadu, který se mu najednou zrodil v hlavě. A to se ho snažil zaplašit opravdu důkladně.

„Asi bys jí měl odpovědět. Aby k té vaší schránce nebo díře v čase, nebo co to je, nechodila zbytečně.“

Péťa se na něj vděčně podíval: „Napíšeš to za mě? Číst to umím, ale psát mi ty klikyháky nejdou.“

Jakub kývl. Jasně, žádný problém. A pak se staví za Anežkou. Máma ani babička asi nadšené nebudou, ale jak to tak vypadá, když nezajdou oni za ní, ona se sem nedostane.

Dorotka prohlížela ránu na mužově noze. Věděla, že nejdřív ji musí očistit. Maminka by nikdy nepřikládala žádnou léčivou rostlinu nebo mast na místo špinavé od bláta. Opatrně se otevřené rány dotýkala klůckem namočeným v borové vodě. Muž neustále sykal, nadával a cukal sebou.

„Dávej pozor, holka, tohle zatraceně bolí!“ vykřikl v jednu chvíli.

Dorotka se na něj podívala pohledem, který byl až nedětsky vážný.

„Nemůžu tu ránu nechat špinavou. Nevyléčila by se,“ řekla tiše.

„Tak ale dělej! Nechci tu být déle, než je potřeba,“ odsekl vztekle muž.

V tu chvíli vešli do dveří tatínek s Martinem. Tatínek se rychle rozhlédl a zhodnotil situaci. Nezdálo se, že by jeho dcerce hrozilo nějaké nebezpečí. Přesto se mu ani trochu nelíbil tón, jakým na ni neznámý muž promluvil. Ani šat prozrazující, že se nejedná o žádného chudáka, ho neomlouval.

„Moje dcera má pravdu, pane,“ řekl tiše. „Měl by ses k ní chovat s povděkem. Pomáhá ti.“

Na okamžik se zdálo, že druhý muž Aloise Wintera udeří, ale zraněný muž ho gestem zarazil. Pak se otočil na Aloise.

„Máš tušení, kdo jsem?“ zeptal se nakonec.

Alois Winter zavrtěl hlavou. Neví. Ale ať je dotyčný kdokoli, v jeho domě se bude chovat jako host. Neznámý se pokusil vstát, ale nakonec se se zasténáním znovu posadil. Pokývl Dorotce, aby pokračovala v práci. Ta znovu vzala do ruky klůcek a dál omývala ránu. Martin si zatím se zájmem prohlížel oba neznámé muže. Nemohlo mu tedy uniknout, s jakým vztekem se boháč dívá na jeho sestru i otce.

Anežka byla nadšením bez sebe, když se u nich v chalupě ukázali Jakub s Péťou. Hned je odtáhla do svého pokoje, kuchyni se vyhnuli, i když z ní velice příjemně voněla vánočka.

„Naši…“ procedila Anežka skrz zuby. „Nestačili bysme si nic říct, protože by se vás pořád na něco vyptávali. Mají záchvat rodičovství…“

Anežka sebou plácla na postel a kluci se usadili na starém kanapi, které v pokoji zůstalo ještě po Anežčině babičce.

„Přijeli s nápadem, že místo abych byla u dědy, budou si mě střídat. Po týdnu. A budu chodit do nějaký super hyper školy, aby ze mě taky jednou byla manažerka…“

Anežka otočila oči v sloup, takže bylo hned jasné, co si o podobném plánu myslí. Jakub s Péťou se na ni dívali s pochopením. S rodiči jsou prostě pořád nějaké problémy.

„Jak je přesvědčíš, že je to blbost?“ zeptal se opatrně Jakub.

Anežka trhla váhavě rameny. To ještě netuší, ale určitě ji něco napadne. Nebo dědu. Včera sice brblal něco o tom, že taková skvělá škola je určitě šance, ale ona moc dobře ví, že ji tu chce mít. Jen se nechce hádat. Jakub s Péťou měli jasno hned, kdyby je k něčemu potřebovala, nějaký plán nebo tak něco, může si nimi stoprocentně počítat.

Dorotka pozorovala maminčiny hbité prsty, které potíraly ránu čerstvě vyrobenou mastí. Potom se maminka chystala ránu převázat čistým plátnem. Když práci dokončila, zvedla hlavu k pacientovi.

„Zabalím vám trochu té masti s sebou,“ řekla Lidmila svým melodickým hlasem, který nemocné většinou dokázal rychle uklidnit. „Do týdne by měla být noha v pořádku. Můžete se tu zastavit a já se vám na ni znovu podívám.“

Muž se místo odpovědi jen zasmál. Jeho průvodce vůbec neskrýval své pohrdání nad podobným návrhem.

„Od toho mám svého doktora,“ řekl muž a pak se obrátil na Aloise Wintera. „Potřebuju spravit kolo kočáru.“

„Co se vám vlastně stalo… pane…,“ zeptal se Alois. Snažil se sice o pokorný tón, ale kdo ho jen trochu znal, věděl moc dobře, že se mu podvečerní návštěvník vůbec nelíbí.

„Měli jsme nehodu. Víc vás zajímat nemusí…,“ odsekl muž.

„Jste v mém domě,“ řekl ostře Alois.

„A vy jste kolář, takže po vás nechci nic než vaši práci. Mimochodem, jsem zámecký hejtman Adam Vinarský. Ostuda, že nepoznáte vlastní vrchnost…,“ řekl Vinarský výsměšně. „Předpokládám, že se o můj kočár postaráte…“

Vinarského hlas nepřipouštěl žádné odmlouvání. Alois cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech. Vinarský měl pověst ješitného hlupáka a on ho urazil tím, že ho nepoznal. Na druhou stranu jeho skutečnou vrchností byla hraběnka de Galle… a tu by poznal. Nikdo ho nebude okřikovat v jeho vlastním domě.

„Mojí vrchností je hraběnka de Galle… ale to kolo vám samozřejmě opravím,“ řekl Alois, kývl na Martina, aby mu šel pomoci, a zamířil ven z domu.

Maminka upírala oči na obvaz, ale Dorotka se dívala na Vinarského. Z nenávisti v jeho pohledu ji zamrazilo. Už se těšila, až Lidmila dá nezvanému hostovi mastičku, tatínek mu opraví vůz a on zmizí. Přitočila se k mamince, která u stolu připravovala mast, a poočku dál pozorovala Vinarského.

Ten nespouštěl z Lidmily oči, sledoval každý její pohyb. Dorotka by bývala ráda věděla proč. Ošklivý kočí, který se choval, jako kdyby on sám byl hejtmanem, najednou nakrčil nos a hlasitě začichal. Pak promluvil nepříjemným, skřehotavým hlasem.

„Smrdí tu síra!“

Lidmila se nervózně zasmála. Čemu se diví? Míchá přece mastičku s vodou z losinských lázní. Každé malé dítě ví, že z téhle vody je cítit síra.

„Jenže po síře páchne i ďábel!“ zaskřehotal mužík a vítězoslavně se na Lidmilu podíval.

„Pánové ze Žerotína by jistě nepodporovali lázně, které by byly takového původu,“ odsekla Lidmila ostře.

Kočí se ale stáhl. Na tohle odpovědět neuměl. Ta mastičkářka by ho ještě nakonec donutila říct úplně něco jiného, než by chtěl. Vinarský se pousmál. Viděl, jak se jeho kočí lekl. Ta ženská není vůbec hloupá, napadlo ho. A chytří lidé jsou nebezpeční. Navíc zrovna tahle bylinkářka a její muž si o sobě moc myslí. Odpovídají, jako kdyby pány byli oni dva a ne on.

„Tu vodu bereš kde?“ zeptal se.

„Kupuji,“ odpověděla bez rozmýšlení.

„Takže si nechodíš brát bez dovolení z majetku svých pánů?“ vyptával se dál Vinarský.

Dorotka, Vinarský i kočí napjatě sledovali, co Lidmila odpoví. Tak napjatě a soustředěně, že si ani nevšimli, že se otevřely dveře a do místnosti znovu vstoupil Alois Winter… a že zaslechl poslední hejtmanova slova. Dvěma kroky byl u něho, popadl ho za límec kabátce a přes protesty kočího ho postrkoval ke dveřím.

„Ten vypadlý hřebík jsem zatloukl a vy teď odtud zmizíte!“ hřímal Alois a tlačil oba muže ke dveřím, zatímco Lidmila strkala hejtmanu Vinarskému do kapsy balíček s mastičkou. „A už se tu neukážete! Moji ženu nebude nikdo nazývat zlodějkou!“

Dorotka a Martin zírali beze slova na rodiče. Oběma jim bylo jasné, že právě teď se stalo něco moc zlého. Jen netušili, jak moc tohle zlo zasáhne do života jejich rodiny. To ale netušili ani Alois a Lidmila.

Péťa už odešel domů. Musel pomáhat s přípravami na Štědrý den. Jakub s Anežkou ale dál vysedávali v jejím pokoji a probírali všechno možné a nemožné. Teď spíš to nemožné, protože Jakub se nezapomněl zmínit o dopisech od Františky, které Péťa objevuje na Herštejně. Anežka se pobaveně zachichotala.

„Chceš říct dopis, ne?“

„Ne, dopisy. Tak mi to říkal Péťa. Dopisy od Anežky,“ trval na svém Jakub.

„To je blbost!“ vrtěla hlavou zrzka a culíky už jí zase poskakovaly okolo obličeje, jako vždycky, když byla rozčílená. „Dopis.“

„Tak ti třeba o těch dalších neřekl,“ dohadoval se Jakub a vůbec nechápal, proč ji to tak bere. Copak jí Péťa musí povídat úplně všechno? Jenže když se na ni podíval pořádně, viděl, že Anežka zrudla tak, že její tváře najednou měly skoro stejnou barvu jako její vlasy.

Tady něco nehrálo. Jakub se na Anežku zkoumavě podíval. Řekne mu konečně, co se děje? Anežka uhnula pohledem a Jakub měl najednou jasno.

„Tys mu tam ten dopis dala, že jo?“ uhodil na ni přímo.

Anežka kývla.

„Proč jako?“ nechápal Jakub.

„Když on pořád tak čekal, že mu napíše, a chodil kontrolovat tu časovou schránku…,“ pípala Anežka téměř neslyšně.

„Takže tys vyndala jeho dopis a dala tam ,jako Františčin!?‘ “ ptal se nevěříceně Jakub.

K jeho překvapení ale zrzka zavrtěla hlavou. Ona nic nevyndávala. Nic tam nebylo. Už ten kus papíru asi našel někdo před ní. Jakub ji ale vyvedl z omylu. Péťa má od Františky dopisy nejmíň dva… Jestli je nepsala Anežka, tak kdo? Rozpačitě se po sobě podívali… Že by se zase hlásila minulost? Oběma jim zajiskřilo v očích. Že by dobrodružství?

Kapitola druhá

Zatímco v Praze nebylo po sněhu ani památky, ve Velharticích a v okolí přece jenom nějaká ta vločka spadla a zima byla také podstatně větší. Zvlášť teď, když mířili lesem rovnou k Novému Herštejnu. Péťa se sice ještě tvářil trochu naštvaně, ale už ne tolik jako včera, když se ho hned letěli zeptat, jak je to s dopisy od Františky. Nakonec ale Anežce odpustil, že ten první mu podstrčila ona. Jenže stejně jako Jakub s Anežkou i on umíral zvědavostí dozvědět se, kam zmizel jeho vlastní první dopis a kdo mu psal ten další.

„Stejně si ty dopisy brala Františka. A tys mi málem všechno zkazila,“ vrčel Péťa a snažil se s nimi držet krok.

Anežka obrátila oči v sloup. Od včerejška jí už otrnulo. Třeba si někdo dělá legraci z nich z obou. Nebo to není Františka, ale Temný, který se k nim snaží znovu nějak dostat. Místo vztekání se by měl být rád, že se do toho všeho zapletla. On je do její prapraprapra…sestřenice blázen a nic, co se jí týká, se mu nezdá podezřelé. Jenže ať se mu to líbí nebo ne, nejdřív musí zjistit, kdo si vlastně ty jeho dopisy bere.

„A ten tvůj… falešnej…,“ neodpustil si Péťa ještě drobné rýpnutí. Jen ať si Anežka nemyslí, že jí tohle jen tak zapomene. Na druhou stranu musel uznat, že kamarádka má zase jednou pravdu…

Jakub se trošku ustaraně podíval na oba. Moc pěkný, že se chtějí dozvědět, kdo si bere dopisy, to on taky. Jenže se celou cestu jenom dohadují, kdo co komu sebral a kdo co napsal nebo nenapsal, ale s nějakým pořádným nápadem, jak něco zjistit… to nepřišel ani jeden. Jak si to představují? Že tady budou v mrazu sedět schovaní někde za stromem nebo za polorozbořenou zdí a budou čekat, až se někdo objeví? Jak dlouho by asi trvalo, než by se tu objevili všichni jejich rodiče dohromady? A s Buškem a s babičkou v čele a odvedli je domů…

Anežka s Péťou jen rozpačitě krčili rameny. O tomhle tedy fakt nepřemýšleli.

„Ale ty určitě jo,“ pronesla Anežka s naprostou jistotou, že Jakub by přece něco takového nezanedbal.

Nepletla se. Jakub vytáhl z kapsy mobil a nadšeně jim ho ukázal.

„Hm. Mobil. A? Zavoláš do patnáctého století?“ trhla zrzka rameny. Copak už Jakub zapomněl, k čemu jim byl mobil, když zachraňovali Františku a Meč na Herštejnově středověkém hradu?

Jakub si jen povzdechl. Fakt je nic nenapadá? Ani jednoho? Opravdu si myslí, že je cvok a chce se provolat napříč staletími? Kam by asi tak volal? Středověká šlechtična žádný mobil nemá, i v její době je z hradu už stejná zřícenina jako teď v té jejich a ona už bydlí na malém statku v Lomci. To přeci vědí, že na Herštejn už se pán z Velhartic nikdy nevrátil. Nemůžou zkusit přemýšlet? Oba jen krčili rameny a Jakub se začínal skvěle bavit.

„Tak už to vybal,“ vzdala se nakonec Anežka.

Jakub se vítězoslavně usmál: „Co má mobil? Kameru! Necháme vzkaz, necháme puštěnou kameru a uvidíme, jestli si z nás někdo utahuje nebo jestli si ty dopisy bere opravdu někdo z minulosti.“

Anežka s Péťou museli uznat, že to Jakub opravdu nevymyslel nijak špatně. Jestli se na videu objeví někdo z dnešní doby, třeba z druhé velhartické party, budou mít aspoň jasno, s kým si vyřizovat účty.

„Nezapomeň stáhnout zvonění,“ Anežka musela prostě nějakým nápadem přispět. I když samozřejmě na tohle Jakub pamatoval už dávno. Ale proč by jí kazil radost?

Poslední kus cesty ke zřícenině došli s podstatně lepší náladou. Konečně se začne něco pořádného dít.

Alois Winter vešel do místnosti, oklepal si z kabátu sníh a zamnul si zkřehlé ruce. Chtěl něco říct, ale když si všiml Lidmily, která seděla u stolu s hlavou v dlaních, zapomněl, co to vlastně bylo. Snad nikdy v životě svoji manželku takhle neviděl. Obvykle bývala veselá a rázná. A během dne ji jen málokdy viděl sedět. Pořád něco dělala. Uklízela, vařila, starala se o děti, chystala mastičky a bylinky, pořád byla v jednom kole. Teď tu najednou seděla jako hromádka neštěstí.

„Co se stalo?“ zeptal se polekaně.

Lidmila zdvihla hlavu a vážně řekla: „Kateřinu z lázní ve Velkých Losinách zavřeli. Prý je čarodějnice…“

Alois se ztěžka posadil na židli proti ní. Od chvíle, kdy zatkli v kostele v Sobotíně starou žebračku Schuchovou za to, že chtěla ukrást hostii, a porodní bábu Groerovou za to, že ukradenou hostii chtěla dát své kravce, aby víc dojila, za čarodějnictví, neměl klid. Spolu se žebračkou a porodní bábou totiž sebrali i další ženu z té samé vesnice. Tu obvinili z výroby podivných lektvarů. Přitom to byla jen obyčejná bylinkářka. Stejně jako Lidmila.

Všechno se ještě zhoršilo, když losinská paní, hraběnka de Galle, pověřila svého hejtmana, Vinarského – ano, toho samého Vinarského, který před pár dny seděl tady, v jejich kuchyni – aby do Velkých Losin pozval advokáta, který byl zvyklý vést procesy s čarodějnicemi, Jindřicha Bobliga. Nikdo nechápal, co to paní hraběnku napadlo. Jakoby místní kněží nedokázali žebračku potrestat sami – pár modliteb, pár dní půstu a už by určitě nikdy nic podobného neudělala. Ovšem co se na Šumpersku objevil tenhle podivný, ošklivý mužík, vládl všude strach. A vězení se plnilo. Čarodějnicemi, které mazaný advokát viděl snad na každém kroku…

„Přestaň na chvíli s bylinkařením,“ naléhal Alois na Lidmilu. „Aspoň na čas, než se to přežene. Ten chlap tu přeci nebude věčně.“

Alois byl tak nervózní, že si vůbec nevšiml Dorotky a Martina, kteří seděli pod stolem a napjatě poslouchali každé tatínkovo slovo. Jméno Boblig už Dorotka zaslechla, ale většina dospělých vždycky ztišila hlas, když na něj přišla řeč. Teď tedy konečně věděla, kdo je onen muž, který u všech bez rozdílu vyvolával strach.

„Nepřestanu pracovat!“ rázně odpověděla Lidmila. „Spousta lidí se na mě spoléhá. I hejtman Vinarský byl nakonec rád, že jsem mu nohu ošetřila.“

Na chvíli to zase byla ta stará odvážná Lidmila. Jak by mohla nechat svoje pacienty bez pomoci? Jistě, trápí ji, co se stalo Kateřině z lázní, ale proto přece nepřestane s bylinkařením! Stejně je to všechno jen hloupá náhoda.

Alois se na ni ustaraně díval. Opravdu jí přijde jen jako náhoda, že Vinarský tady před pár dny byl, nepohodl se s ním, jí se vyptával, jak si shání vodu z lázní, a najednou zatknou ženu, která jí tu vodu vždycky prodávala? Co tomu říká Magdaléna? Vždycky spolu o všem mluví, určitě probraly i tohle.

Lidmila se na něj unaveně podívala. Magdaléna si myslí to samé, co ona. Její sestru jen tak něco nevyděsí. Alois se trochu zamračil. O tom tedy nepochyboval ani náhodou. Jenže Magdaléna má kluka odrostlého a v Rapotíně nedaleko Šumperka bydlí po smrti svého muže jenom s ním a na živobytí si nějak dokážou vydělat oba dva. Lidmila je ale zodpovědná za děti. Co kdyby je do toho všeho Boblig s Vinarským zapletli také?

„Myslíš, tatínku, že by mohli říct, že jsme čarodějnice a čaroděj?“ Martin vylezl zpod stolu doslova s očima navrch hlavy.

Alois i Lidmila se zarazili. Celou dobu se snažili děti neděsit rozhovory o tom, co se děje v jejich okolí, a teď se dozvěděly takhle všechno najednou.

„Děti obvinit nemůžou,“ řekl rozhodně Alois.

Lidmila ale zavrtěla hlavou a pevně se na děti podívala. Mohou obvinit i děti. Slyšela o případech, kdy se to stalo. V cizině, ale stalo. Určitě bude lepší, když jí teď Dorotka přestane pomáhat.

Dorotka nic neřekla, jenom uhnula pohledem. Proč si máma myslí, že by měla být míň odvážná než ona nebo teta Magdaléna? Jednou z ní stejně také bude bylinkářka a léčitelka. Nahlas ale neřekla nic. Věděla, že kdyby řekla, že ona stejně bude chodit dál na různé zimní kořínky, maminka i táta by ji jen mnohem víc hlídali. Vzala tedy jenom svého bratra za ruku a odvedla ho. Budou si hrát, tak Martina leknutí určitě přejde.

„Podle mě není vhodné, aby děti trávily tolik času venku. Za prvé je zima, za druhé jen tak bezhlavě pobíhají bůhvíkde. Jsou v sedmé třídě a náš zájem je, aby se Anežka připravovala na přijímačky na nějaké elitní gymnázium v Praze,“ upjatě pronášela Klára Bušková v kuchyni u Jakubovy babičky a zatvrzele přehlížela mísu domácího pečiva. Rozhodně si nemínila zkazit postavu.

Babička s Hanou, Jakubovou maminkou, si vyměnily pohled, který byl někde mezi pobaveným, nechápavým a nevěřícím.

„Víte, kde jsou teď?“ pokračovala rozrušeným hlasem Anežčina maminka. „V lese. Prý tam nechali videopast na pozorování ptáků.“

Babička si jen bezmocně povzdychla: „To by se jí mohlo hodit do přírodopisu, ne?“

„Myslím, že otázky na internetu speciálně připravené pro přípravu na přijímačky jí budou platnější,“ Bušková nehodlala diskutovat. „Takže vás prosím, abyste ty jejich schůzky omezily.“

Hana Šimková se v tu chvíli už nahlas zasmála. Jakub s Anežkou se neviděli od podzimu. Jsou nejlepší kamarádi. Opravdu si myslí, že je správné jim o těch pár prázdninových dnech bránit v tom, aby se vylítali venku? Jakub bude také dělat přijímačky na gympl, ale proto ho nezavře pod zámek.

„Tak se asi budu muset postarat sama,“ řekla rozhodně Anežčina máma, vstala a zamířila ke dveřím. „Vůbec tu Anežka vyrůstá jak dříví v lese.“

Bez pozdravu zmizela. Hana s babičkou si vyměnily spiklenecké pohledy. Uf! Skoro se snad Anežce ani nediví, že je raději u dědy. V jednom měly ale jasno obě. Anežčina maminka rozhodně netuší, že když vynalézavá zrzka nebude chtít, ničím ji doma nikdo neudrží.

„Stejně jsem zvědavá, jak tohle skončí,“ povzdychla si Hana a pohladila si břicho, které se už začínalo kulatit. „Ta holka je šťastná tady.“

Babička jen pokrčila rameny. S tím ony nic nenadělají. Snad budou mít rozum dospělí a nebudou ji nutit do něčeho, co nechce. Moc přesvědčivě to ale neříkala.

Ostrým tempem, na které si už pomalu zvykal i Péťa, mířili ke zřícenině Herštejna. Anežka nepřestávala mluvit, i když u toho pořádně funěla. Ale tohle jim prostě říct musela. Dokážou si představit, že si máma myslela, že bude sedět celý den na počítači a makat na otázkách na přijímačky na ten tátův a její vysněnej pražskej gympl? Bude tejden u táty, tejden u mámy a všechno hlavně proto, aby byla na gymplu, který se líbí jim! Jenže ona chce chodit do školy sem! A pak jít třeba na zemědělku. Každej nemusí na gympl. Přísahají, že jí pomůžou rodiče přesvědčit, aby odtud neodešla?

Ani Jakub, ani Péťa sice netušili, jak by jí mohli pomoct, ale stejně kývli. Když byla takhle rozjetá jako Pendolino, stejně bylo nejlepší odpovídat na všechno ano. A Jakub si byl jistý, že je nakonec stejně napadne, jak Buškovy přesvědčit.

Čím blíž ale byli zřícenině, tím byli zamlklejší. Všem jim běželo hlavou, co asi najdou. Dělá si z nich někdo legraci, nebo se jim skutečně podařilo najít cestu, jak komunikovat staletími? Konečně stáli u zdi, na kterou se jim podařilo umístit Jakubův telefon se spuštěnou kamerou. Indikátor stavu baterie v pravém horním rohu ukazoval, že ještě zbývá jedna čárka, při troše štěstí se stihnou podívat, co se přes noc natočilo.

„Podíváme se hned?“ Anežka ztišila hlas, jako kdyby se bála, že je někdo pozoruje.

Jakub mlčky přikývl. Na co by měli čekat? Pak pustil video. Dlouho se nic nedělo. Pořád bylo vidět na časovou schránku zastrčenou mezi uvolněnými kameny. Pak ale najednou všechno zahalila zvláštní mlha, která jakoby vycházela ze spáry, ale vidět nebylo nikoho. Pak mlha zmizela a všichni tři by bývali mohli přísahat, že schránka se malinko posunula ke kraji.

„Rychle! Vyndej to! Jestli je tam nějaký dopis, tak je to jasný. Jsou pravé. Nefalšované. Z minulosti!“ Jakubovi rozčilením poskakovaly brýle na nose.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Meč, srdce a čarodějky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.