PROLOG 20. listopadu 1997

Rozeznávala jen různé odstíny šedi. Poletovaly kolem ní tmavé stíny a zahalovaly ji jako teplá přikrývka.

Jednou ve snu opustila vlastní tělo, vznesla se do vzduchu jako pták nebo možná spíš jako motýl. Jako pestrobarevné třepetající se umělecké dílo, které spatřilo světlo světa jen proto, aby vzbuzovalo radost a údiv. Jako bytost vznášející se mezi nebem a zemí, která by svým kouzelným práškem šířila po světě nekonečnou lásku a radost.

To pomyšlení bylo tak krásné a čisté, že se při něm usmála.

Nekonečná temnota nad ní sváděla boj se slábnoucím odleskem svitu hvězd. Bylo to příjemné, jako by se hlas větru a šepotání listů řídily společným rytmem.

Nemohla se pohnout, ale ani po tom netoužila. Jen by se probudila ze sna a skutečnost by s sebou přinesla pouze bolest, a kdo by si něco takového přál?

Zaplavily ji myriády obrazů z životodárných dob. Drobné záblesky vzpomínek, jak s bratrem skáčou přes okraj písečného převisu a rodiče na ně křičí, aby toho nechali. Nechte toho! volali.

Proč měli pořád všeho nechávat? Copak se necítila poprvé svobodná právě tam v těch dunách?

Usmála se, když pod ní proklouzly nádherné kužely světla jako plankton v moři. Ne proto, že by snad kdy nějaký svit planktonu zahlédla, ale tak nějak si to představovala. Plankton nebo tekuté zlato v hluboké soutěsce.

K čemu že došla?

Nepřemýšlela o svobodě? Asi ano, tak nějak to muselo být, protože se nikdy necítila tak svobodná jako teď. Jako motýl, který nepatří nikomu, jen sám sobě. Je lehká a zvídavá a kolem ní jsou krásní lidé, kteří ji nehubují. Kupředu ji postrkují tvořivé ruce, které to s ní myslí dobře. Povznášejí ji dosud neznámé písně.

Povzdechla si a usmála se. Nechala proud myšlenek, aby ji zanesl na všechna místa a zároveň nikam.

Pak si vzpomněla na školu a jízdní kolo, na mrazivě chladné ráno i na to, jak jí zimou drkotaly zuby.

A právě v tom okamžiku, kdy se jí ukázala skutečnost a její srdce to konečně vzdalo, si vzpomněla na tu ránu, jak ji zasáhlo auto, na zvuk lámaných kostí, na větve, které se po ní natahovaly, a na to, jak se setkala s…

1 ) Úterý 29. dubna 2014

„Carle, hej, vstávejte! Zase vám někdo volá.“

Carl zamžoural na Asada, který byl od hlavy až k patě celý žlutý. To se snad chystá na maškarní? Když ráno s malováním začínal, měl na sobě ještě bílou kombinézu a na hlavě černou čupřinu, takže by se Carl převelice divil, kdyby se na stěny dostalo víc barvy, než co by se za nehet vešlo.

„Zrovna jsi mi přetrhl děsně složitou myšlenku,“ zlobil se Carl a neochotně sundal nohy ze stolu.

„Aha, tak to pardon!“ zacukalo Asadovi v koutcích. Co se mu to heršvec snaží namluvit? Že by to myslel ironicky?

„Carle, vždyť já vím, že se vám to včera večer trochu protáhlo,“ pokračoval Asad. „Jenže Rose je z toho na mrtvici, když to necháváte takhle dlouho zvonit. Byl byste tak laskav a mohl to příště zvednout?“

Carl zamžoural do jasného světla, které se dovnitř dralo sklepním oknem. Však ona si s ním trocha cigaretového kouře poradí, pomyslel si, sáhl po krabičce a hodil nohy zpátky na stůl, když vtom telefon opět zazvonil.

Asad na něj významně ukázal prstem a tiše se vytratil ze dveří. To už trochu přehánějí, vždyť ho hlídají jako ostříži.

„Prosím,“ zívl do sluchátka.

„Haló!“ ozvalo se v něm.

Znaveným pohybem ruky zvedl sluchátko k ústům. „Kdo je tam?“

„To je Carl Mørck?“ zeptal se někdo zpěvným bornholmským dialektem, který rozhodně nepatřil ke Carlovým oblíbeným. Byla to prostě mizerná švédština s četnými gramatickými nesrovnalostmi, použitelná tak akorát na tom mrňavém ostrově.

„Ano, to jsem já. Copak jsem to neříkal?“

Na druhém konci si někdo povzdechl. Znělo to skoro, jako by se mu ulevilo.

„Tady Christian Habersaat. Kdysi jsme se potkali, ale vy si na mě už asi nepamatujete.“

Habersaat, pomyslel si Carl. A z Bornholmu?

Carl se snažil získat čas. „No, to víte…“

„Sloužil jsem na policejní stanici v Nexø, když jste si tam byli před několika lety s vaším nadřízeným vyzvednout jednoho zadrženého, abyste si ho odvezli do Kodaně.“

Carl si lámal hlavu. Na převoz vězně si vzpomínal dobře, ale na Habersaata?

„Tedy, ehm…“ váhal a natáhl se pro cigarety.

„Promiňte, že vás obtěžuji, ale neměl byste čas mě vyslechnout? Dočetl jsem se, že jste právě uzavřeli náročný případ cirkusu na Bellahøji. Máte můj obdiv, i když vás asi mrzí, že pachatel spáchal sebevraždu dřív, než jste ho mohli předat spravedlnosti.“

Carl pokrčil rameny. Rose to žralo, ale Carlovi to bylo fuk. Aspoň je o jednoho grázla a o jednu starost míň.

„Fajn, ale kvůli tomu mi asi nevoláte?“ Zapálil si cigaretu a zaklonil se. Bylo teprve půl druhé, trochu brzo na to, aby se připravil o povolený denní příděl kuřiva. Měl by si ho co nejdřív zvýšit.

„Ehm, no tak, v jistém smyslu ano i ne. Volám vám jednak kvůli tomu případu, jednak kvůli všemu ostatnímu, co se vám v uplynulých letech podařilo vyřešit. Je to opravdu obdivuhodné. Sloužím, jak jsem řekl, v policejním sboru na Bornholmu, teď právě sedím tady v Rønne, ale zítra zaplaťpánbu odcházím do důchodu.“ Pokusil se zasmát, ale znělo to trochu strojeně. „Časy se mění a mě nějak omrzel život. Asi tak jako nás všechny, ale ještě před deseti lety jsem věděl o všem, co se na východním pobřeží a ve středu ostrova šustlo. A proto taky volám.“

Carl svěsil hlavu. Jestli jim chce hodit na krk další případ, měl by z toho Carl urychleně vycouvat. Neměl nejmenší chuť pouštět se do vyšetřování na ostrově, jehož specialitou jsou uzení sledi a který leží blíž Polsku, Švédsku a Německu než Dánsku.

„Snad nám nevoláte proto, abychom za vás vyřešili nějaký případ? Protože v tom případě se obávám, že vás budu muset přepojit na kolegy z vyšších pater. My tady na oddělení Q prostě máme moc práce.“

Na opačném konci linky se rozhostilo ticho. A pak volající zavěsil.

Carl se vyjeveně zahleděl na sluchátko a pak s ním práskl zpět na místo. Jestli se ten pitomec nechá takhle snadno vytočit, tak si ani nic lepšího nezaslouží.

Sotva se mu za nevěřícného vrtění hlavou opět podařilo zamhouřit oko, ozval se otravný telefon znovu.

Carl se zhluboka nadechl. Některým lidem zkrátka nestačí něco říct jen jednou.

„PROSÍM!“ zařval do sluchátka. Třeba se mu toho idiota podaří vyděsit natolik, aby zavěsil.

„Ehm, Carle?! Jsi to ty?“ S tím opravdu nepočítal, že uslyší právě tento hlas.

Zamračil se. „To jsi ty, mami?“ zeptal se opatrně.

„Tys mně dal. Co tak řveš? A nebolí tě z toho v krku, drahoušku?“

Carl si povzdechl. Z domova se odstěhoval před více než třiceti lety. Od té doby mu prošlo rukama spoustu násilníků, pasáků, žhářů, vrahů i mrtvol v nejrůznějším stadiu rozkladu. Stříleli po něm. Přerazili mu obě čelisti, pohmoždili mu zápěstí, ztratil rodinu i veškeré ambice na společenský vzestup ve váženém zaměstnání, jaké jen obyčejný kluk z Vendsysselu může mít. Uběhlo třicet let od chvíle, kdy z dřeváků sklepl vrstvu ornice a zařekl se, že o svém životě si bude jednou provždy rozhodovat sám a rodičům se bude věnovat jen tehdy, když na to bude mít náladu. Tak jak je zatraceně možné, že se v něm jeho matce jedinou větou podařilo vzbudit pocit, že je zase malé děcko?

Carl si promnul oko a trochu se v křesle narovnal. Tohle bude ještě dlouhý den.

„Ne, mami, jsem v pohodě. Jen tu máme řemeslníky, takže neslyším vlastního slova.“

„Aha, jenže já ti volám ve smutné záležitosti.“

Carl stiskl rty a ze zabarvení jejího hlasu se pokusil vyvodit víc. Je z toho zarmoucená? Snad mu za vteřinu neoznámí, že zemřel Carlův otec? Když zrovna nebyl přes rok doma na návštěvě?

„Táta umřel?“ odvážil se.

„Bože chraň, kdepak, chacha. Sedí tu vedle mě a pije kafe. Zrovna byl selatům zaštipovat ocásky. Ne, jde o tvého bratrance Ronnyho.“

Carl stáhl nohy ze stolu.

„Ronnyho? On umřel? Co se stalo?“

„Zničehonic to s ním v Thajsku seklo při masáži. Otřesná zpráva v tak krásný jarní den, viď?“

Tak v Thajsku a při masáži, tvrdí matka. Co jiného se od Ronnyho taky dalo čekat?

Carl chvíli marně pátral po nějaké přijatelné odpovědi. Ale nic vhodného ho nenapadalo.

„To je hrůza,“ vypotil ze sebe, zatímco se snažil zaplašit nechutný obrázek nadmíru příjemného konce bratrancova rozparáděného těla.

„Sammy tam zítra zaletí a přiveze ho i s věcmi domů. Radši mít všechno pěkně pod střechou dřív, než se to bůhvíkam zakutálí,“ řekla matka. „Sammy vidí všechno hned z té praktické stránky.“

Carl přikývl. No jo, jestli se do toho vloží Ronnyho bratr, bude se dělit zrno od plev pěkně nahrubo v pravém jutském stylu. Bordel pěkně na hromadu a zrnko šup do kapsy.

Vzpomněl si na Ronnyho báječnou ženu. Hodnou a věrnou drobnou Thajku, která by si zasloužila někoho lepšího než jeho, jenže jestli se u ní zastaví Ronnyho bratr, zbudou jí akorát ty spodní kalhotky s čínskými draky. Tak už to chodí.

„Mami, Ronny byl ženatý. Sammy by myslím neměl počítat s tím, že si bude moct jen tak beze všeho nahrabat.“

Rozesmála se. „No, však ho znáš, on už si nějak poradí. Zůstane tam mimochodem deset dvanáct dní. Aby si trochu vyvalil špeky, když už kvůli tomu vážil tak dlouhou cestu, jak říká, a samozřejmě má pravdu. Bratránek Sammy má pod čepicí.“

Carl přikývl. Jediný markantní rozdíl mezi Ronnym a jeho mladším bratrem Sammym spočíval v jedné samohlásce a třech souhláskách. Na sever od fjordu o jejich příbuzenských vztazích nikdo nepochyboval, byli si podobní jako vejce vejci. Pokud by nějaké filmové produkci chyběl sebestředný, prohnaný náfuka v pestrobarevné košili, měli by po Ronnym ještě pořád v záloze Sammyho.

„Pohřeb bude v sobotu desátého května tady u nás v Brønderslevu. Už se moc těším, že tě zase uvidím, chlapče,“ pravila matka a pokračovala výčtem novinek ze života vendsysselských venkovanů, přičemž se obzvláště důkladně věnovala chovu prasat a vrzající náhradě otcova kyčelního kloubu. Zanadávala si na vládu a nakousla několik dalších deprimujících témat. Carl si během proudu jejích slov vybavil tón, v jakém se nesl poslední Ronnyho e-mail.

Rozhodně v něm byla přítomná výhrůžka, což Carla nebývalou měrou znepokojovalo a frustrovalo. V určitém okamžiku nabyl dojmu, že Ronny měl v úmyslu ho tím blábolem vydírat. Nebyl snad bratránek ten pravý, koho by něco podobného mohlo napadnout? A neměl vždy nouzi o peníze?

Carlovi se to nelíbilo. Měl by se tím jeho směšným výrokem zase zabývat? Nepochybně to byl holý nesmysl, ale v zemi Hanse Christiana Andersena člověk dobře ví, jak snadno se z jediného pírka vyklube pět slepic. A takových pět slepiček v jeho nejistém postavení a s takovým nadřízeným, jako je Lars Bjørn, by se mu hodilo ze všeho nejméně.

Do háje, Ronny, cos to měl za lubem? Ten pitomec si několikrát při různých příležitostech pustil hubu na špacír a tvrdil, že zabil vlastního tátu, jako by to samo o sobě nebylo už tak dost hrozné. Horší ale bylo, že do toho svinstva zatáhl i Carla, když se na veřejnosti nechal slyšet, že Carl se při rybaření na vraždě Ronnyho otce podílel, a ve svém posledním famózním e-mailu Carlovi dokonce sdělil, že všechno sepsal a pokusí se to vydat jako knihu.

Od té doby bylo sice ticho po pěšině, ovšem celá ta historka byla natolik ohavná, že by ji Carl nyní, když byl její původce po smrti, velmi rád nadobro uzavřel.

Carl opět sáhl po cigaretách. Na ten pohřeb musí jet, o tom není pochyb. Mělo by tam vyjít najevo, jestli se Sammymu podařilo z Ronnyho ženy alespoň něco vymámit. Podobné případy „východního“ dědictví často končily ošklivým násilím a bylo možné jen doufat, že tomu tak bude i tentokrát. Jenže malá Tingeling, nebo jak se Ronnyho žena vlastně jmenovala, se zdála být z jiného, lepšího těsta. Určitě si nechá jen to, co jí patří a co najde ve štrozoku, a zbytek pustí. Mimo jiné možná i Ronnyho avizovaný pokus o literární kariéru.

Kdepak, vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby se Sammymu podařilo propašovat jeho zápisky zpátky domů. V tom případě by se jich měl zmocnit dřív, než začnou kolovat po rodině.

„Ronny nakonec umřel docela bohatý, věděl jsi to, Carle?“ pípla matka opatrně někde v dáli.

Carl povytáhl obočí. „No ne, vážně? Tak to nejspíš obchodoval s drogami. Jsi si jistá, že neskončil se smyčkou kolem krku někde za vězeňskými zdmi thajského systému spravedlnosti?“

Matka se zasmála. „Chacha, Carle. S tebou byla od malička velká legrace.“

Dvacet minut po rozhovoru s bornholmským policistou se ve dveřích kanceláře zjevila Rose a s neskrývaným odporem kolem sebe rozháněla oblaka cigaretového kouře.

„Carle, nemluvil jste právě s policejním asistentem Habersaatem?“

Pokrčil rameny. S tímhle rozhovorem si opravdu hlavu nelámal. Zajímalo ho jen to, co o něm napsal Ronny.

„Tak se podívejte.“ Hodila mu na stůl list papíru.

„Tohle mi poslal před dvěma minutami. Neměl byste mu zavolat?“

Na stránce byly vytištěné dvě věty, které osazenstvu oddělení Q po zbytek odpoledne na náladě zrovna nepřidaly.

Oddělení Q byla moje poslední naděje. Už nemůžu dál.

Ch. Habersaat

Carl se podíval na Rose, která tam stála a kroutila hlavou jako nějaká fúrie, co právě definitivně zlomila hůl nad svým manželstvím. Ten postoj se mu vůbec nelíbil, ale od Rose snesl radši tohle než cokoliv jiného. Radši dvě facky v tichosti, než aby mu dvě minuty spílala a nadávala. Tak to měli mezi sebou zařízené a Rose byla v podstatě zgruntu hodná ženská, ač k tomu gruntu občas bývalo hodně daleko.

„No to se podívejme! Jenže když jsi ten mail dostala ty, Rose, tak se ho taky musíš ujmout. A pak mi povíš, jak to dopadlo.“

Ohrnula nos, divže jí na zmalovaném ksichtíku nepopraskala fasáda. „Jako bych nevěděla, co na to řeknete. Samozřejmě jsem mu okamžitě volala, ale měl zapnutý záznamník.“

„Hm. No tak v tom případě jsi mu jistě nechala vzkaz, že ještě zavoláš, ne?“

Nad Rosinou hlavou se začala stahovat černá mračna. Přisvědčila, ale mraky neodtáhly.

Očividně tomu chlapovi volala nejmíň pětkrát, ale on to nikdy nevzal.

2 ) Středa 30. dubna 2014

Odcházející členové policejního sboru v Rønne se s ostatními obvykle loučili oslavou na stanici, ale právě to si Habersaat nepřál. Od té doby, co vstoupila v platnost policejní reforma, se jeho dobré a úzké vztahy s místními obyvateli a všechno, co se přihodilo na východním pobřeží, změnilo ve věčné přejíždění sem a tam, z východu na západ, a najednou se mezi trestný čin a dobu, kdy se skutečně začal vyšetřovat, vměstnaly nekonečně dlouhé rozhodovací procesy. Policisté ztráceli čas, stopy bledly a pachatelé unikali.

Zlaté časy pro podvodníky, říkával, ale nikdo ho neposlouchal.

Habersaatovi se tolik protivil způsob, kterým se ubíral vývoj společnosti jako celku i na lokální úrovni, že si rozhodně nepřál, aby se kolegové, kteří se zařadili do systému, aniž znali jeho samého i rozsah jeho čtyřicetileté věrné služby, zúčastnili jeho rozlučkové recepce jako stádo ovcí a tvářili se, že ho oslavují.

A tak se rozhodl, že se se všemi nadobro rozloučí v podmínkách listedského spolkového domu, který byl od jeho domova vzdálený pouhých šest set metrů.

Pro to, co měl při této příležitosti v plánu provést, se to zdálo být ve všech směrech nejpříhodnější.

Zastavil se před zrcadlem a prohlédl si parádní uniformu, kterou neměl na sobě už celá léta. Všiml si, že na látce jsou vytlačené sklady, a tak nemotorně, ale pečlivě přežehlil nohavice na žehlicím prkně, které sám dosud nikdy nepoužil. Přitom mu padl zrak na prostor, který kdysi býval útulným obývacím pokojem plným života.

Od té doby uplynulo téměř dvacet let a nyní tu mezi tunovými hromadami neřádu, o kterém nechtěl nikdo nic slyšet, obcházela jako neklidné zaběhnuté zvíře minulost.

Habersaat zavrtěl hlavou. Když se ohlédl zpět, nerozuměl už ani sám sobě. Proč dovolil, aby regály místo dobrých knih zaplnily různobarevné pořadače? Proč byly všechny zdi a svislé plochy pokryté fotokopiemi a výstřižky? Proč se celý život věnoval práci a ne lidem, kteří o něho kdysi měli zájem?

Ale přesto tomu rozuměl.

Svěsil hlavu a pokusil se dát průchod citům, které ho na okamžik zaplavily, ale nerozplakal se, protože všechny slzy již dávno prolil. A samozřejmě věděl, proč věci dopadly tak, jak dopadly, to jistě. Jinak to ani nešlo.

Zhluboka se nadechl, rozložil a uhladil uniformu na jídelním stole, vzal do ruky ohmataný rámeček s fotografií a jako již mnohokrát obrázek polaskal. Kéž by získal zpět promarněný čas. Kéž by se jen dokázal změnit, jinak se rozhodnout a naposledy ucítit ženu a odrostlého chlapce ve své blízkosti.

Povzdechl si. V tomto pokoji se kdysi na pohovce miloval se svou krásnou ženou. Na koberci se kočkoval se synkem, když byl ještě docela malý. Tady se začali hádat, tady se v něm uhnízdila a později rozvinula trudnomyslnost.

V této místnosti mu žena nakonec plivla do tváře a navždy ho zanechala v přesvědčení, že mu ve štěstí brání banální záležitost.

Ano, když to tehdy všechno začalo, úplně ho to vykolejilo a on byl téměř neustále špatně naladěný, ale přesto se té záležitosti nedokázal vzdát. Bohužel to tak bylo a mělo to své důvody.

Vstal. Urovnal jednu hromadu s poznámkami a výstřižky, vyprázdnil popelník a vynesl odpadkový koš, obsahující týdenní porci chrastících prázdných plechovek. Nakonec ještě jednou zvlášť zkontroloval obsah vnitřních kapes, jestli na něco nezapomněl a jestli slavnostní uniforma sedí tak, jak má.

Pak otevřel dveře.

Navzdory všemu si Habersaat představoval, že se rozloučení zúčastní více hostů. Když ne jiní, tak alespoň ti, kterým svého času pomohl v úzkých, nebo možná i ti, pro které zjednal spravedlnost a zabránil nepřístojnostem. Každopádně čekal, že uvidí pár starých, již dříve penzionovaných kolegů od policie z Nexø a možná i některé spoluobčany, kteří s ním v jejich malém společenství postupem času zastupovali vrchnost. Jenže když zjistil, že kromě osobně pozvaných pěti nebo šesti osob se dostavili pouze předsedkyně občanského sdružení, zástupkyně pokladníka, policejní ředitel, jeho přímý podřízený a jeden zástupce policejního sboru, který přišel jen z povinnosti, vzdal se úmyslu pronést dlouhou řeč a nechal věcem volný průběh.

„Děkuji, že jste za tak krásného slunečného rána přišli,“ prohlásil a pokynul svému starému téměř sousedovi Samovi, aby pustil kameru. Rozlil do plastových kelímků bílé víno a nasypal ze sáčků do misek burské oříšky a bramborové lupínky. Nikdo se nenabídl, že mu pomůže.

Pokročil kupředu a vybídl shromážděné, aby se chopili pohárků. A zatímco se před ním všichni seskupili, nenápadně sáhl do kapsy a odjistil pistoli.

„Na zdraví, vážení,“ pronesl a každému zvlášť se poklonil. „Samé dobré tváře a v nejzazší čas,“ pokračoval s úsměvem. „Mnohokrát vám děkuji, že jste navzdory všemu přišli. Víte, čím jsem si prošel a že jsem se kdysi dokázal chovat i lidsky, jak se na policajta sluší. Jsem si jistý, že ti z vás, kteří jsou dosud mezi námi, si mě pamatují jako klidného chlapíka, kterému se občas podařilo rozmluvit rybářovi s vysokou hladinou adrenalinu v krvi, aby pustil tu uraženou láhev od piva z ruky. Nemám pravdu?“

Sam strčil před kameru zdvižený palec, ale z ostatních přikývl jen jeden jediný. Přesto občas někdo se sklopeným zrakem vyjádřil souhlas.

„Je mi pochopitelně líto, že si mě od té doby lidé pamatují skoro výlučně jako člověka, který obětoval veškerý svůj čas a energii beznadějnému případu, co mu nakonec rozvrátil rodinu, připravil ho o přátelství i radost ze života. Za to se omlouvám a stejně tak bych chtěl poprosit za prominutí, že jsem byl tolik let zatrpklý. Měl jsem toho včas nechat. Ještě jednou se vám omlouvám.“

Úsměv z tváře mu vyprchal, ruka v kapse sevřela pistoli a Habersaat se otočil k nadřízeným. „Vás, kolegové, bych rád ujistil, že jste v úřadu natolik noví, že vás osobně za své strasti pranýřovat nemůžu. Děláte svou práci bezvadně v tom smyslu, jak vám to nadiktovali nerozumní politici. Ale mnozí z vašich starších kolegů a vaši předchůdci z dřívějších dob zradili nejen mě tím, že mi neposkytli dostatečnou podporu, ale svou lhostejností a tím, že nepřemýšlejí, zradili i jednu mladou dívku. Tuto zradu vám oplatím tím, že pohrdnu systémem, který tady zastupujete a který není schopen řešit policejní úkoly, jež máme na starosti. Dnes mají váhu pouze statistiky a ne to, zda jsme se věci skutečně dostali na kloub. A já vám říkám: Ať mě vezme čert, jestli se s tím spokojím.“

Ozvaly se tiché protesty zástupce policejního sboru, nic jiného mu ani nezbývalo, a někdo Habersaatovi vyčetl tón, který podle jeho názoru pro tento den nevhodně zvolil.