Copyright © Miloslav Stingl, 2013

Ilustrace © Josef Kremláček

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN epub 978-80-7462-217-5

ISBN mobi 978-80-7462-239-7

UKRADENÝ TOTEM

Je ráno. Tak chladné, jako by už přicházel podzim. A zatím je jaro. Vlastně jen předjaří. Jitřní slunce je ještě nízko, nedokáže prohřát vítr, který vane ze severu. Toto jsou Ostrovy královny Charlotty. Země kamenná, země stromů, souostroví kanadských cedrů a lososů. Země studená. Studená. Však stříbrná Aljaška je co bys kamenem dohodil a přes vodu na protilehlém břehu úžiny se modrají, chvějí chladivé hory západní Kanady.

V takový den, kdy aljašský vítr mrazí do rukou, je lepší sedět v chýši. Poslouchat, jak praská oheň. Opájet se měkkou pryskyřičnou vůní. Nad plamenem opékat rudého lososa. A skutečně – indiánská vesnice ještě spí. Jen na samém konci obce – při vchodu do široké zátoky – se severák a bouřlivý příboj moře pokoušejí přehlušit hlas starého člověka:

„Simone, vstávej. Práce nepočká.“

Starý muž tluče na dřevěnou stěnu sousední chýše. Z domku pomalu, nevesele vykoukne hlava čupřinatého kluka. A za ní ruce, nohy, hubený trup. To je tedy on – Simon. Simonovo vlastní
indiánské jméno je Sinat. Dnes už si ale skoro všichni zdejší indiáni přizpůsobili jména anglickým. Ze Sinata se stal Simon. Tak mu teď říkají rodiče, strýc Gania i všichni kamarádi.

Sinat-Simon už většinou žije v chýši nejstaršího bratra své maminky. To je takový zdejší indiánský obyčej. Sotva je chlapci deset roků, musí se od rodičů odstěhovat ke svému strýci. Ten, a ne rodiče, ho pak zasvěcuje do všech tajemství lovu i řemesel.

Ganiův synovec se pomalu, neochotně protáhl vstupem indiánského domu. Tvoří ho velká otevřená lidská ústa. Nad nimi vyrůstá do značné výšky bohatě vyřezávaný sloup. Po obou stranách domu stojí dva další.

Když konečně chlapec vyšel, natlačilo se do otevřených úst domku dalších pět, šest, sedm dětských obličejíčků. Kluci a holky – Simonovi mladší sourozenci.

Stejně ušmouraní, stejně napůl spící jako jejich bratr a také  – stejně zvědaví jako on. Jeden z nich cosi Simonovi říká. Ale chlapec se na sourozence neotočí. Usmívá se na starého Ganiu, nebo vlastně Gordona, jak i jeho teď po anglicku přejmenovali, a ptá se:

„Jak jste se dneska vyspal, strýčku?“

„Neměl jsem čas spát, musel jsem myslet na práci…“

Práce, to znamená obrovský, snad dvacet metrů dlouhý kmen, který leží podložen dvěma kozami před Ganiovou chýší. Starý muž se nad ním sklání, unavenýma očima ohmatává jeho povrch, jako když lékař prohlíží nemocného, a potom, ačkoli ten dotěravý severní vítr bije do prstů, vezme do ruky dláto, lehce je přiloží k obnaženému tělu stromu a začne pracovat.

Protože starý Gordon je řezbář. Řezbář, že jiného takového nenajdete v celém Skidegate. Haidové, jak se jmenuje indiánský kmen, který na tomto ostrově Graham i všech ostatních Charlottiných ostrovech žije, a také jejich sousedé, obývající okolní ostrovy a pobřeží západní Kanady – Sališové, Tlingitové, Kwakiutlové, ti všichni si dřív skoro všechno potřebné pro život vyráběli ze dřeva. Ze ztepilých červených cedrů.

Ale doby se mění, haidští rybáři prodávají svůj úlovek v přístavech na druhé straně průlivu – na pevnině v Britské Kolumbii, a kanadští obchodníci jim za halibuty a lososy, za kožešiny tuleňů a mrožů rádi zaplatí vlastním zbožím. A řezbářovy lžíce a vidličky už pomalu nikdo nepotřebuje.

Víc než nádobí, než dřevěné příbory chce starý indián vyřezávat krásu. Pravdu. Život. Paměť svého lidu. Ta je zapsána ve vysokých štíhlých totemových sloupech, takových, jaké se zdvíhají nad Simonovým i Gordonovým domem, takových, jaké ještě dnes zdobí celé Skidegate, jejich vesnici.

Haidové vztyčovali dříve totemové sloupy na paměť zemřelých indiánských náčelníků. Dnes už skutečné totemové sloupy nikdo nestaví. Ty, které tu stojí na břehu moře, pomalu tlejí, a starý muž je smutný.

Rád by se Simonem zdvihal k slunci nové krásné sloupy. Ale vyřezat totem – to dá brachu tuze mnoho práce. A starý indián i jeho synovec musejí z něčeho žít. Dřív brávali chlapce indiánští rybáři s sebou na lov, z jehož výtěžku vždycky něco pro skidegatské „umělce“ zůstalo. Teď už tomu tak není…

V posledních letech se naštěstí objevila jiná naděje. Přicházejí sem čas od času na zapomenuté Ostrovy královny Charlotty –
do země Haidů – z pevniny obchodníci. Jiní než ti, co kupují od skidegatských rybářů jejich lososy a halibuty. Tihle se zajímají o indiánské umění. Navštěvují haidské řezbáře a objednávají pro muzea a pro veřejné parky totemové sloupy i jiná řezbářská díla.

Starého Gordona už navštívili několikrát. A před rokem jeden z nich dokonce starce požádal, aby vyřezal obrovský totemový sloup, vyšší než všechny jiné, které zdobí skidegatské nábřeží. Je určen pro výstavu, světovou výstavu, která se bude konat v jednom z největších měst Kanady – v Montrealu! Přijedou prý se na ni podívat lidé z celého světa. A ti všichni mají spatřit, co dokáže kanadský indián.

A tak starý Gordon už skoro rok nespí. Od samého rána do pozdního večera neúnavně pracuje před svou chýší na východním konci Skidegate a neodkládá nůž a dláto. Jako by závodil s vlastním životem. Ví, že už je starý. Ale dříve než zemře, chce dokončit svou práci. Svůj nádherný sen. Největší, nejkrásnější totem, jaký kdy vyřezal haidský indián.

Simon by se vydržel dívat na svého strýce a učitele celý den. Protože je nejenom řezbářův přítel, ale i řezbářův učedník, musí jaksepatří pomáhat. Navíc má ještě další, méně příjemnou povinnost. Gordon nemá rád diváky, kteří mu chodí okounět před chýši. A tak musí Simon sám vykládat zvědavcům, co všechno bude sloup znázorňovat.

Každý totemový sloup zobrazuje v prvé řadě předky, ze kterých prý jednotlivé indiánské rody a kmeny vzešly: medvědy grizzly, lišky a jeleny a samozřejmě ptáka Bouřliváka.

Celý kmen Haidů se dělí na dvě poloviny. Na Orly a Havrany. Oba – starý muž i jeho mladý učedník – patří k Havranům. A tak řezbář přirozeně chce do měkkého dřeva sloupu vyrýt a zaznamenat některou z haidských bájí, které vyprávějí o slavných činech mocného Havrana, svého nejdávnějšího předka. Přemýšlel, kterou zvolit. Nakonec se rozhodl pro tu, jež vypráví, kterak Havran zavěsil na noční oblohu srpek luny.

Měsíc nebyl totiž vždycky tam, kde ho vídáme dnes. Dlouhý čas si stříbrnou lunu pro sebe hlídal sobecký náčelník jedné ze sousedních vesnic. Havran přemýšlel, jak by zlého náčelníka přelstil, aby mohl přinést světlo měsíce všem indiánům. V té době se narodil náčelníkově dceři synek. Havran tedy na sebe vzal podobu dítěte, skutečného vnuka ukryl na jiném místě, a tak se na čas stal vnukem muže, kterému patřil měsíc.

Dědeček měl chlapce velice rád a splnil vždycky každé jeho přání. Když ale chlapec-havran chtěl, aby mu ukázal stříbrnou lunu, náčelník odmítl. Klouče začalo plakat a křičet:

„Chci vidět měsíc, ukaž mi měsíc!“

Náčelník ukrýval lunu v dřevěné krabici. Vlastně v deseti nádherně zdobených krabicích. Uvnitř prvé byla druhá, trochu menší, a v té zase další – třetí. Uvnitř třetí čtvrtá, v ní pátá… Až teprve z nejmenší, desáté krabice, se vykutálel zářivý, veselý měsíček.

„To je krása, to je krása,“ říkal si tiše chlapec-havran. Náčelník ale hned zase lunu vnukovi vzal a znovu ji zavřel do dřevěné krabice.

Za několik dní začal vnuk-havran znovu plakat.

„Dědečku, ukažte mi měsíček. Líbí se mi. Chtěl bych si s ním hrát.“

Ale náčelník nechtěl:

„Ne, chlapče, musím jít na lov, teď nemám čas.“

Ale vnuk-havran naříkal. A náčelníkovi nezbylo, než aby znovu otevřel desátou krabici a vypustil měsíc…

„A teď si pěkně hraj.“

„Budu, dědečku,“ sliboval vnuk.

Sotva ale sobecký náčelník odešel na lov, proměnil se chlapec znovu v havrana a otvorem ve střeše, kterým z vyřezávaných haidských domů odchází kouř z ohniště, vyletěl – lunu v zobáku – z chýše ven.

V řece Skeeně, naproti ostrovu Graham, lovili indiáni lososy. Už se stmívalo, haidským rybářům ale ten den štěstí přálo, a tak se jim ještě nechtělo domů.

„Dejte mi lososa a já vám za to rozsvítím lampičku na noční obloze.“

Indiáni nevěřili, že by jim mohl havran rozjasnit noc. Ale rybu mu dali. A skutečně – pták odkryl měsíc a nebe se rozzářilo. Tu noc rybařili potom Haidové až do svítání.

Druhou noc havran opět přilétl. A třetí noc zase. A potom zavěsil lunu, kterou ukradl zlému náčelníkovi, na noční oblohu. Měsíc už na ní navždycky zůstal. A tak teď, díky hodnému havranovi, mohou indiáni rybařit v noci jako ve dne. A světlo měsíce, záře měkké luny, Haidům připomíná, že pod oblohou, někde v oblacích žije a na svých svobodných křídlech plachtí ten, z něhož jejich skupina vzešla, mocný a laskavý Havran, dárce měsíční záře.

Tuhle báji má starý řezbář, který stejně jako Simon patří ke skupině Havranů, nejraději. A tak na totemový sloup zaznamenává příběh o ukradené luně. Na vrcholu sloupu umístí havrana. Také losos bude totem zdobit. Ale kromě něho ještě i tuleň, jelen, i vydra, a spolu s nimi vstoupí na sloup také sobecký náčelník a indiánští rybáři.

Řezbář si nejprve v kopcích nad Skidegate vybral vhodný strom. Zvolil si obrovský, velice vysoký cedr. Starcovi přátelé strom porazili a dopravili do vesnice. Tady kmen očistili, zbavili drsné kůry. A potom řezbář poprvé zaryl tvrdé dláto do vonícího kmene. Z těla cedru pomalu vystoupil havran. A potom i tváře dalších zvířat.

Jak dílo pokračovalo, přibývalo obdivovatelů. Nikdy, co paměť nejstaršího skidegatského indiána sahá, neopracovával široko daleko nikdo tak vysoký a tak nádherný totemový sloup. Však také k domácím obdivovatelům přibyli už i první návštěvníci odjinud.

Zvláště jeden, takový vyzáblý hubeňour, o kterém vlastně nikdo nevěděl, odkud přišel – zdali z Vancouveru, či z jiného města na pevnině –, se vrátil do řezbářovy chýše snad už podesáté.

Zpočátku jen mlčky pozoroval starcovy uzlovité ruce. Při třetí či čtvrté návštěvě sáhl do saka, vytáhl peněženku nabitou kanadskými dolary a nabídl, že totem koupí. A že zaplatí dokonce víc, než měl Gordon podle úmluvy dostat, kdyby totem poslal na montrealskou výstavu. A že by také hned starci vyplatil malou zálohu.

Řezbář samozřejmě odmítl:

„Tenhle sloup, to vlastně není jen moje věc. Tím se mají světu pochlubit všichni indiáni.“

Simonův strýc, pravda, totem vyřezal. Ale pýcha, sláva, hrdost, ta bude patřit všem indiánům, nejen jemu.

Obchodník byl však neodbytný. Za týden se objevil v Skidegate znovu. A po týdnu zas. Tentokrát to zkusil jinak. Místo peněz vytáhl z aktovky láhev.

„Napijte se, dědečku. Je to nejlepší whisky, jakou znám. Ať tu vaši dřinu trochu oslavíme. A ty, chlapče, nechceš si taky loknout?“

Ale Simon si nevzal a řezbář, i když měl chuť, nakonec také ne. A tak obchodník znovu nepochodil.

Za několik dní se severně od Skidegate, v jedné z menších haidských vesnic, konala skutečná slavnost. Simon se na ni velice těšil. Vždyť právě zde, jen při ní, si může s ostatními
indiány zazpívat staré písně a zatančit dávné tance Haidů. Vždyť jenom na takovou slavnost si může obléci svůj nádherný plášť z mořské vydry, ozdobit tváře modrou a černou hlinkou, natřít vlasy medvědím tukem, že se pak lesknou jak jarní slunce, a navonět silicemi z bylin. A pouze na slavnosti může nosit náhrdelník z psích zubů a náramek z kostí, který mu dala maminka.

Stejně jako Simon se těšili i všichni ostatní skidegatští indiáni. A slavnost je nezklamala. Celý den se při ní šťastní Haidové pohupovali v rytmu starobylého tance vlků a potom v tanci medvědů grizzly.

Tancem i písněmi vzývali mocné duchy ryb a prosili je o bohatý úlovek. A tančili také na počest „mořských lidí“, do nichž se prý vtělují duše indiánů utonulých v moři. To oni – mořští lidé – prý přivádějí do sítí svých živých bratří bohatá hejna halibutů a tresek.

A obraceli se pokornou písní také k ptáku Bouřliváku a prosili ho, aby nerozpínal nad oceánem svá mocná křídla, nezvedal jimi vlny a nezabíjel v moři haidské plavce.

Ano, tančili a zpívali. Byla to tuze krásná slavnost. Všichni byli spokojeni. Rybáři, i ti, co jako Simon či starý řezbář byli vlastně jen hosty na velikém svátku indiánských plavců.

Domů do Skidegate, po čas slavnosti úplně vylidněného, opuštěného, se vraceli až třetí den. Veselí a šťastní nasedali Haidové do svých dlouhých, bohatě vyřezávaných lodic.

Simon cestoval se strýčkem v jeho štíhlé „jelení kanoi“. Těm lodím se tak říká proto, že mají na přídi vyřezanou hlavu jelínka. A štíhlá kanoe krájela vlny opravdu jako rychlonohý jelen.

Společně s řezbářem a jeho synovcem plulo i několik přátel ze sousedních osad. Starý Gordon se jim chtěl, dřív než se zase rozejdou, pochlubit svým novým dílem, o němž sice už slyšeli, ale které na vlastní oči ještě nespatřili.

Zakotvili tedy před starcovou chýší:

„A teď nám ukaž ten svůj slavný sloup!“

A ještě ho škádlili:

„Začal jsi už na něm vůbec pracovat?“

Dobře přitom věděli, že starý řezbář je s prací vlastně hotov. A že takový totem, takovýhle, nevyřezal ještě nikdo v Skidegate, nikdo na celých Charlottiných ostrovech, co paměť sahá.

Jsou u Gordonovy chýše.

„A teď se koukněte, posměváčci!“

„Na co se máme koukat?“ škádlil ho znovu jeden z indiánů.

A skutečně – nebylo nač! Sloup před chýší chyběl. Totem byl – totem byl pryč!

„Někdo vám ho ukradl, dědo,“ řekl indián.

„Ukradl,“ opakoval nepřítomně řezbář a podlomila se mu kolena. Doslova se před svou chýší sesul.

„Kdo mohl tohle udělat? Kdo mohl tohle darebáctví udělat!“ ptali se indiáni sami sebe.

Jejich vesnice byla vlastně celé tři dny mrtvá. Všichni – tátové, mámy i indiánští kluci a holky – odešli na velikou slavnost Haidů.

Potom si Simon vzpomněl, že jeden z jejich sousedů má nemocnou ženu, a nemohl se proto na indiánskou slavnost vypravit. Doběhl za ním:

„Nevíte, strýčku, co se stalo s totemem?“

„Jakpak bych nevěděl! Sám jsem mu ho pomáhal spouštět na vodu. Nikdo jiný tu nebyl.“

„Pomáhal spouštět na vodu? Komu?“

„No přece tomu vyzáblému obchodníkovi, co od tvého strýčka totem koupil.“

„Koupil!“ vykřikl Simon.

„Sám mi říkal, že zaplatil za sloup pět tisíc dolarů. Pět tisíc dolarů. Taková fůra peněz!“

„Nic nekoupil,“ ozval se znovu Simon, „tenhle sloup vyřezal přece děda pro výstavu, pro světovou výstavu! A teď ho ten darebák ukradl. Co jste to jenom s totemem udělali?“

„Já nic,“ bránil se soused. „Jen jsem mu pomohl připřáhnout sloup za motorový člun. Dal mi za to lahvičku.“

„Vám taky! A kampak s lodí odjel?“

„Co já vím. Plul na jih. Směrem na Vancouver. Ale kam měl opravdu namířeno, to ti, chlapče, nepovím. A já, hlupák, já mu ještě pomáhal. Kdybych byl věděl. Kdybych to byl jenom věděl…,“ hořekoval soused.

Se smutnou zprávou se Simon vrátil před řezbářovu chýši.

„To bude moje smrt, to bude moje smrt,“ šeptal stařec.

Ruce se mu třásly. Tvář měl sinalou. Opravdu – jako by měl umřít.

Indiáni, kteří ještě před chvilkou žertovali na řezbářův účet, nevěděli, co by teď řekli, jak by starce utěšili.

Nejvíc ale svého učitele litoval Simon. Žil přece neustále v jeho blízkosti. Trávil s ním všechen čas. A tak den za dnem, hodinu za hodinou pozoroval, jak se pod jeho rukama měkké dřevo proměňuje v tváře lidí a zvířat. Je také řezbář, i když ne takový jako děda, a tak ví dobře, že takový totem ještě nikdy žádný indián nevytvořil.

Je mu do breku. Ale přemůže se. A řekne, skoro zakřičí:

„Dědo, já vám slibuju, že ho najdu. Oba je najdu. Ukradený totem i toho zloděje.“

„Jak bys to, chlapče, dokázal?“ matně se pousmál strýček. „Ten už je dávno za horami… Mít tak aspoň obrázek toho lumpa, aby ho bylo podle čeho hledat.“

Ale Simon věděl podle čeho. Dostal nápad. Jak věřil – dobrý nápad. I když dost neobvyklý: Řezbář se musí umět dívat na svět. Pamatovat si, jak vyhlíží pták i ryba. Strom i květina. A také člověk. Jeho tvář. Proto se Simonovi vždycky zdáli lidé zvláště krásní. Protože jediní lidé – říkal si – se od sebe liší. Každý je úplně jiný. A je na řezbáři, aby do sloupu přesně vepsal lidskou podobu.

Haidští rybáři zaznamenávají do totemů zpravidla tváře mrtvých náčelníků. Stalo se však, už je to dávno, že jeden ze skidegatských indiánů – jmenoval se Gathland – navštívil město Victoria. A tam ho pro nic za nic posadili za mříže. Když Gathland z vězení vyšel a vrátil se do Skidegate, postavil na posměch a jako pomstu soudci, který mu tak ošklivě ublížil, vysoký sloup. Na vrcholu sloupu vyřezal postavu směšného, obtloustlého sudího v paruce. A až do dnešního dne se Skidegatští tomu nespravedlivému soudci smějí.

Simona napadlo, že udělá něco podobného. Vyřeže malý sloup, spíš jenom sochu – portrét zloděje. Tak jak mu utkvěl podvodný obchodník v paměti.

Jak si usmyslil, tak udělal. Stejně jako dříve starý řezbář, nyní Simon vstával ještě před svítáním – teď už ho nemusel nikdo budit – a pracoval pak zase až do západu slunce. A že se dny dlouží a že je chlapec ještě mladý a také hlavně proto, že ho při práci poháněla touha pomoci strýčkovi nalézt zloděje a ukradený totem, než se řezbář utrápí k smrti, šla mu práce rychle od ruky.

Z kmene stromu postupně vystupovaly hubené dlouhé nohy, prsa, úzká ramena, protáhlá tvář s výrazným knírkem. Na hlavě na ježka sestřižené nazrzlé vlasy.

Když byl zlodějův portrét hotový, odnesl Simon dvoumetrovou sochu na policejní stanici ve Skidegate. To vlastně není ani žádná skutečná policejní stanice. Na celém ostrově Graham pečuje o pořádek jediný příslušník Královské kanadské jízdní policie. A ačkoli je pan Marten od jízdní policie, koně nemá. Má jen nevelký motorový člun a potom samozřejmě malou vysílačku.

Tou seržant Marten už před několika týdny podal zprávu o krádeži totemového sloupu na velitelství města Vancouver. A dnes zavolal rádiem na velitelství znovu:

„Máme obrázek toho zloděje, co obrázek, celou sochu!“

Hned několik dní nato pro sochu policisté z Vancouveru přijeli. Vlastně nepřijeli. Sem, na zapomenutý tichomořský ostrov při pobřeží Kanady, se nejlépe a nejrychleji cestuje hydroplánem.

Jednomotorové policejní letadlo tedy zabořilo své plováky do vody skidegatské zátoky. Z hydroplánu vystoupil pilot a policista v civilu. Detektiv! Vyhledal nejprve řezbáře a potom si společně se Simonem prohlédli chlapcovu první práci:

„To je velice dobré, chlapče. Velice dobré! Myslím, že jsi nám opravdu pomohl, myslím, že tohle je právě ten ptáček, kterého už dlouho hledám. Však okradl pomalu půl Kanady. Zatím jsme ale neměli ani jeho fotografii. Natož sochu! Máš zřejmě, chlapče, velmi dobrou paměť!“

A pak detektiva něco napadlo: „Tenhleten pán,“ a ukázal na Simonův sloup, „se zaměřil na indiánské umění. To se teď ve světě tuze dobře prodává. A tak bych se chtěl vsadit, že za několik dní se přijde podívat do indiánského pavilonu na světovou výstavu v Montrealu. Tam jsou věci, které ho určitě zajímají a které by velice rád měl. Nechtěl bys nám, chlapče, pomoct? Nechtěl bys tam s námi na něj pár dní počkat?“

Simon dlouho nepřemýšlel. Podívat se do Vancouveru! A potom až na druhou stranu Kanady – do Montrealu! Navíc teď vlastně neměl co na práci. Starého Gordona přestal těšit svět a dláto ani nůž nevzal do ruky od onoho černého dne, kdy mu zloděj ukradl totem. Chlapcova řezbářská činnost teď, když už byl obraz zloděje hotov, také skončila. Rybář byl Simon špatný a rodiče ho také nebudou příliš postrádat.

A tak se stal Simon na čas „detektivem“. Sám vlastně ještě ani neví, co to slovo znamená. Indiáni jsou poctiví. Nekradou, nelžou. Pan Marten – „jejich policajt“ – má na ostrově Graham tuze málo práce. Ale tam, v tom druhém světě, na kanadské pevnině, kde stojí velká města, tam je třeba střežit pořádek a právo.

Simonovi začíná tedy nové dobrodružství. Jde hledat zloděje. A zlého člověka, který ublížil starému řezbáři. Na břehu skidegatské zátoky se ti dva spolu loučí. Strýček, kterému už brzy bude sedmdesát, nebyl nikdy dál než na druhém břehu Hecatské úžiny. A Simon, ještě kluk, teď nasedá do hydroplánu, aby doletěl až na druhou stranu Ameriky. Vrtule jednoplošníku rozčeří vodu zátoky, letoun se lehce zachvívá, pilot má plné ruce práce, detektiv nikoliv, a tak se může na Simona usmát:

„Bojíš se, chlapče?“

A Simon po pravdě odpoví:

„Nevím, pane, zkouším to poprvé.“

A potom se letadlo náhle zdvihlo. Zobákem namířilo ke slunci, a než se Simon nadál, zůstal Skidegate kdesi daleko za nimi.

Když chlapec překonal strach, rozhlédl se. Viděl daleko. Letadlo už opustilo oblast Charlottiných ostrovů a sledovalo teď pobřeží Britské Kolumbie, jak se této nejzápadnější kanadské provincii říká. Břeh tu nakusují desítky hlubokých zátok a zálivů. Za nimi, za úzkým pobřežním pásmem nížin, se zdvíhají mohutné, sněhem pokryté Coast Mountains.

Za necelou hodinu letu – Simon si už úplně zvykl na lehké chvění stroje – se na jižní straně objevil rozlehlý ostrov
Vancouver. A potom na protější straně úzkého průlivu stejnojmenné obrovité město.

Najednou se letadlo začalo propadat a Simonovi se zvedl žaludek. Chtěl vstát ze sedadla, ale byl pevně připoután. Zoufale se podíval na svého souseda. Kapitán Davenport však jenom mávl rukou:

„To nic, chlapče. To hned zas přejde.“

A skutečně, když minuli dvě krásné, věčně zasněžené hory, říkají jim tu Lvi, které střeží od východu přístup do Vancouveru, dosedli lehce na vodu jednoho z četných zálivů u města. K letadlu přirazil policejní motorový člun, pilot, detektiv i chlapec se do něj spustili. A za několik minut byl už Simon znovu na břehu. Tentokrát ne na ostrově, ale na pevnině. V západní Kanadě, v Britské Kolumbii. V jejím největším městě Vancouver.

Na břehu čeká policejní vůz. A Simon poprvé v životě usedá do měkkých sedadel automobilu. Řidič rozsvítí modré světlo, zmáčkne klakson a už uhánějí s větrem o závod neonem osvětlenými ulicemi večerního města. Což o to, Vancouver je pěkný. Široké ulice, vysoké mrakodrapy, překrásná mořská zátoka – říkají jí tu Lví brána – a na ní jak tětiva luku napjatý obrovský most. A kolem města všude krásné šedomodré moře. Simon by se tak rád prošel po Vancouveru!

Ale času není nazbyt! Policejní vůz zastavuje před budovou velitelství jízdní policie. Tady končí výlet a začíná práce. Detektiv Davenport, který Simona stále doprovází, jej představuje svým spolupracovníkům. Ti malému indiánovi ukazují řadu fotografií s čísly. A vždycky se ptají:

„Je tohle ten člověk, co okradl skidegatského řezbáře?“

Ale Simon stále kroutí hlavou:

„Ani tenhle ani tenhle. A ten také ne.“

Zkusili to znovu. A Simon zase na žádné z fotografií, které mu detektivové ukázali, zloděje nepoznal.

„Opravdu ho u nás nemáme,“ shodli se policisté.

„Tím spíš nám musíš pomoci ty a tvá socha.“

Dva mladí seržanti přinesli Simonovu prvou řezbářskou práci. Byla pečlivě zabalena do silného nepromokavého plátna. V místnosti obal sňali, dřevěnou sochu postavili doprostřed sálu a všichni policisté si dřevěnou tvář pečlivě prohlíželi:

„Ne, my ho také neznáme. Ale tuhle hlavičku,“ a ukázali na zlodějův dřevěný obličej, „tu si vyfotografujeme.“

Přišel fotograf a pořídil několik snímků. Do týdne znala už zlodějovu do dřeva vyřezanou tvář snad každá kanadská policejní stanice. Bylo to vůbec poprvé, co policie hledala zločince ne podle jeho vlastní fotografie, ale podle sochy, kterou vyřezal indián, chlapec sotva dvanáctiletý!

První obrázek svého díla dostal samozřejmě Simon. V obálce, v níž byl snímek, byla navíc přiložena železniční jízdenka a několik desítek dolarů.

„To máš na cestu,“ řekl Simonovi „jeho“ detektiv. Ukradený totem a vůbec všechny poslední krádeže prací indiánských umělců jsou totiž „jeho případ“, jak policisté říkají. A Simon, dříve první pomocník starého řezbáře, se teď stal prvním, nejdůležitějším pomocníkem kanadského detektiva.

Když honíte zloděje, nemáte bohužel čas na jiné věci. A tak k velké chlapcově lítosti z důkladnější prohlídky Vancouveru opravdu sešlo. Hned večer druhého dne usedli s panem Davenportem do stříbrného aluminiového vlaku, který je teď několik dní ponese od západních břehů Ameriky – z Vancouveru – daleko, předaleko na východ.

A že cesta trvá několik dní, není to jen tak obyčejný vlak. V každém oddělení vagónu jsou vždy tři lůžka. Na jednom cestuje pan Davenport, na druhém spí, pečlivě zabalena, Simonova socha, třetí lůžko patří chlapci. Simon se tedy, než dorazí vlak do Montrealu, může pěkně, do sytosti vyspat. Vyspat? Ani pomyšlení. Od chvíle, kdy se předjitřní nebe začne lehounce rozjasňovat, až do začátku noci nedokáže chlapec odtrhnout oči od velikého divadla, které se otevírá za okny vlaku.

Jak ubíhá pod koly lesklých vagónů míle za mílí, předvádějí se Simonovi všechny tváře americké země. Nejprve vlak projíždí hlubokými cedrovými lesy, až se vyšplhá do průsmyků nádherných vysokých kopců. Skalisté hory! Vznešené jak pohádkové hrady. Ledovce na jejich svazích připomínají jasné démanty. A mezi nimi tmavě modrá, mlčenlivá horská jezera, v nichž se zrcadlí štíty bílých velikánů.

Další den se hory začaly ztrácet a potom k trati přistoupila obrovská, nikdy a nikde nekončící rovina. To jsou tedy prérie! Původní domov jiných indiánských kmenů. Dnes žijí Simonovi zdejší bratři jen na několika zapomenutých místech. Všude jinde proměnil Kanaďan úrodnou půdu prérie na rozsáhlá obilná pole. Na lány veliké jako celá města.

Obilí se vlní, vítr je hladí a ovívá. Vlak spokojeně zpívá. Čas od času pšeničná pole zmizí a tehdy ukáže prérie svou původní zelenou travnatou tvář. A jednou spatřil Simon i ty, které si tolik přál vidět – bizony! Početné bizoní stádo. Dupalo svěží prérijní trávu, ale před vlakem se zastavilo. Přece jen se leklo stříbrného obra.

Ten ale spěchá dál. Projíždí Winnipegem i jinými městy, provincií Alberta a Saskatchewan, až dorazí do Ottawy, hlavního města Kanady. Simon zahlédne z okna vozu jen věže kanadského parlamentu, pár vládních budov a pak už zase pospíchají dál. A teprve čtvrtý den večer si lokomotiva konečně oddychne a vjede na moderní podzemní nádraží, kde na hlavní budově visí veliký francouzský a anglický nápis: Montreal, město světové výstavy, vás vítá.

Taky mne vítají, říkal si Simon a byl šťastný.

Bohužel z města Montreal viděl vlastně stejně málo jako z Vancouveru. Hned druhý den ráno ho totiž detektiv Davenport odvezl na výstaviště. Tentokrát jeli podzemní dráhou. Něco takového si indiánský chlapec vůbec nedovedl představit. Vlak, který se pohybuje jako krtek stále jen pod povrchem země.

Potom dorazili k veliké řece, říká se jí řeka Svatého Vavřince. Přejeli po mostě a v samém středu mocného proudu, na dvou velikých ostrovech, spatřili konečně výstaviště. Na celých Charlottiných ostrovech – vlasti haidských indiánů – žije sotva tisíc obyvatel. A zatím tady jen za tu chvíli, co stáli s panem Davenportem u brány, prošlo kolem Simona snad desetkrát víc lidí! A nejen Kanaďané, ale i příslušníci mnoha jiných národů. Hovořili těmi nejrozmanitějšími jazyky. Simon jim samozřejmě nerozuměl ani slovo. A chodili kolem nich také lidé podivně ustrojení. Jedni měli na hlavě bílý turban, jiní fez,
některé ženy nosily dlouhé, bohatě květované šaty, jiné uzounké bílé kalhoty. A jejich tváře! Nebyli tu jen běloši, jen Kanaďané jako pan Davenport, ale také černoši, ba i hodně návštěvníků z Asie – Číňané a Japonci.

Simonovi přecházely oči. A když potom zvedl hlavu, spatřil na vysokých stožárech sto různých vlajek. Třepotaly se ve větru, objímaly se, jako kdyby patřily všechny k sobě, jako větrné sestry.

Mezi sedmibarevnou duhou vlajek byla i zástava indiánského pavilonu. A tady – v indiánském pavilonu v Montrealu – cesta haidského indiána z Ostrovů královny Charlotty skončila.

Stavba to byla krásná. A tuze zvláštní. Svým tvarem napodobovala týpí – stan –, jaký si stavějí prérijní indiáni z bizoních kůží. Pavilon byl ovšem ze dřeva. Jeho stěny kryly bohaté barevné výjevy, vyprávějící příběhy z indiánských dějin: lov zvířat, výpravy na válečnou stezku, porady u táborového ohně, indiánská řemesla, náboženské obřady indiánských kouzelníků.

Před vlastní budovou se tyčilo několik menších totemů. Uprostřed však zelo jak otevřená rána nevelké volné prostranství. A na něm malá tabulka: Zde měl stát totemový sloup, který pro světovou výstavu vyřezal jeden z haidských indiánů ze Charlottiných ostrovů. Dokončené dílo však zločinec odcizil.

Simonovi málem vhrkly slzy do očí. A znovu si uvědomil, proč sem vlastně přišel. Aby pomstil strýčka, aby napravil křivdu. To jsou velká slova. Ale jak je naplnit? Jak najít mezi těmi desetitisíci návštěvníky, kteří den co den zaplavují světovou výstavu, toho, co okradl starého řezbáře?

Pan Davenport však věděl, jak na prohnaného zloděje. Stejně jako když indián loví jelena či lišku. Musíš prostě nastražit past. Léčku. Uvnitř pavilonu jsou v nevelkých místnostech vystavena díla indiánských umělců z kanadského severozápadu. Tlingitské, kwakiutlské, sališské a také haidské dřevořezby. Do nejmenší z těchto místností, s úzkým vchodem pro jediného návštěvníka, umístil pan Davenport Simonovu sochu. Nad vstupem zavěsil zároveň výrazný nápis:

Velmi neobvyklé dílo mladého haidského řezbáře, jehož cenu znalci odhadují na 100 000 dolarů. Fotografovat přísně zakázáno!

Tímto zákazem fotografovat Simonovu sochu se detektiv snažil zabránit tomu, aby snad zloděj nespatřil svůj do dřeva vyřezaný obličej v některých kanadských novinách, a nevylekal se.

A skutečně – všechno dopadlo přesně tak, jak si pan Davenport přál. Zloděj přijel na světovou výstavu necelý týden poté, co na montrealském nádraží vysedli z vlaku vancouverský detektiv a haidský chlapec. Věděl dobře, že v indiánském pavilonu je spousta věcí, které by mu přinesly, kdyby se mu dostaly do rukou, spoustu peněz. A slyšel i o jakési zvláštní, neobvyklé soše, kterou prý vyřezal nějaký kluk ze Skidegate.

Zloděj byl ovšem opatrný. Nejprve indiánský pavilon několikrát obešel jako liška, která cítí kořist, ale která se přece jen bojí vlézt do kurníku. Potom si dodal odvahu a vstoupil. Vystaveným předmětům dobře rozuměl, znal jejich cenu. Až mu z té nádherné indiánské dovednosti přecházely oči. Spatřil tu překrásné tlingitské masky, obřadní sališské pláště čilkaty, sošky totemových zvířat vyřezávané z lesklé černé břidlice. A potom došel až k brance do malé místnůstky: „Velmi neobvyklé dílo…,“ předčítal si z tabulky, „jehož cenu znalci odhadují na 100 000 dolarů.“

Půjde si sochu, o níž už také slyšel, hned prohlédnout. A za několik dní se pak v noci se svými pomocníky pro ni vrátí. Sto tisíc dolarů. To je hřích nechávat takové peníze těm líným rudým tvářím! – Už nepřemýšlel!

Vstoupil do místnůstky. Byla vlastně jen pro jediného návštěvníka. Cennější předměty střeží ovšem v době, kdy je pavilon přístupný veřejnosti, indiánští průvodci nebo průvodkyně. Příslušníci různých indiánských kmenů Kanady – Černonožci, Mohavkové, Mohykáni.

Tenhle mládeneček, který sedí v přítmí, tři čtyři stopy od stotisícové sochy, je z kmene Haida. A tuhle sochu, tuhle sochu sám vyřezal. To zloděj ovšem neví. A indiánskému klukovi nevěnuje pražádnou pozornost. Zajímá ho jenom podivné dílo. A hlavně těch krásných sto tisíc dolarů, které za ni dostane.

Dnes si sochu samozřejmě neodnese, jen si ji musí dobře prohlédnout. I v tom pološeru mu připadala skutečně neobvyklá. Představovala evropsky oblečeného bělocha. Úplně se mi podobá, napadlo ho a sklonil se k Simonovu dílu, detektiv Davenport totiž vyměnil v lampách žárovky, takže v místnosti byla skoro tma.

Předklonil se ještě blíž a najednou se strašně lekl: Protože hleděl do vlastní tváře! Nos, oči, úzký knírek, zrzavé, na ježka sestřižené vlasy.

„Kriste Ježíši, to jsem já. To jsem přece já!“

V té chvíli blesklo světlo. Tohle byl nejkrásnější z triků, které detektiv na svého ptáčka nastražil. Věřil, že se zloděj chytí do pasti. A tak umístil ve stěně fotoaparát se silným bleskovým světlem. Simon si měl jen bedlivě prohlížet každého
návštěvníka, a až spatří „toho svého“, měl ve vhodném okamžiku zmáčknout spoušť.

Cvak! Světlo na zlomek vteřiny ozářilo celou místnůstku. Zloděj se znovu hrozně lekl. A to už Simon vykřikl:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ukradený totem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.