Pro všechny holky, které se snaží být samy sebou.

Věřím vám!

Poprvé vydáno v USA nakladatelstvím Dutton Children’s Books, divizí Penguin Young Readers Group, Penguin Group (USA) Inc., v roce 2008.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Lauren Myracleová, 2008

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2010

Illustrations © Zdeňka Nováková, 2010

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2010

ISBN epub 978-80-7462-216-8

ISBN mobi 978-80-7462-238-0

Když má člověk narozeniny, tedy obzvláště když má právě třináct, měl by vědět, že celý svět mu leží u nohou… a že se nesmí nechat jen tak něčím vyděsit. Ani tím, když mu například někdo začne před obličejem mávat garnátem. Jak se to stalo mé nejlepší kamarádce Daně, že.

Na mé loňské narozeniny jsem totiž propašovala z indické restaurace až domů jeden exemplář tohoto mořského živočicha a Dana je nejen proti nim vyloženě vysazená, ale má v podstatě garnátofobii, chuděrka. Počkala jsem na tu správnou chvíli, a pak jsem se s garnátem nečekaně vytasila. Komíhala jsem s ním před Danou a děsivě jsem huhlala, že už si pro ni jdu. Následoval šílený jekot. Kočičí chlupy. A taky extrémně naštvaná starší ségra, tedy Sandra, která soptila kvůli garnátově zbarvené pleťové masce, kterou jsme si od ní tak nějak bez jejího vědomí půjčily.

Ach, ty staré dobré časy…

Ale dnešek je taky super, mám totiž právě třináct. A to je bomba! Jsem toho fakt plná, i když jsem se snažila předstírat, že se vlastně nic moc neděje — napřed před našima a pak i před spolužákama, kteří mě častovali typickými poznámkami typu „Tak konečně je z tebe teenagerka, co?!“ Klasická trapárna, co si budeme povídat.

Ale přece na té trapnosti něco je. Už nikdy, nikdy nebudu „dítě“. Tedy lidi o mně můžou jako o dítěti mluvit, a jsem si jistá, že taky budou, ale já už na ně budu koukat pěkně teenagerovsky skrz prsty. Moje dětství definitivně skončilo. Babička Perryová měla jednu takovou průpovídku… Jak to jen bylo? Když jste dítě, mluvíte jako dítě, chápete jako dítě, myslíte jako dítě. Když však dospějete, musíte se takových dětinskostí zbavit.

Je v tom vlastně lehký závan smutku, navzdory skvělé oslavě, která na mne čeká. Dospívání je vždycky tak nějak spojené s troškou smutku, což vím. Máte najednou prsa, ale taky máte beďary. Musíte mít lepší oblečení, ale zase jste dost nesví, když vás v něm ostatní komentují. Uvědomíte si, že rodiče nejsou dokonalí, úžasní a všemocní, což je svým způsobem osvobozující, ale zase najednou víte, že nejsou dokonalí, úžasní a všemocní. Což je blbá situace. Když jsem byla malá, měla jsem za to, že naši vědí všechno. Když jsem vyrostla, došlo mi, že nikdo neví všechno.

A nezapomínejme na kamarády. V těch dávných dobách to bylo tak jednoduché. Třeba si vezměte mého malého brášku Toma. Má šest a kamarádí se s každým, dokonce i s dětmi, které nemá rád. Minulý týden jsem ho šla vyzvednout s mámou do školy (na naší škole bylo ředitelské volno, ale na Tomově se normálně učili) a viděla jsem, jak ho jakýsi kluk nehezky štípl do boku. A pak se tomu dost škaredě zasmál.

„Co to bylo za kluka, co tě štípl?“ zeptala jsem se Tomíka, když si nasedl do auta.

„Gary.“

„A proč tě prosím tě štípl?“

„Protože má ostrý nehty. A chce, abych si myslel, že je had. Ví, že se hadů bojím.“

„To je ale idiot!“

„Viki!“ napomenula mě máma.

„No, tak jo. Ale jako idiot se fakt choval,“ opravila jsem se. Proti tomu totiž máma nic nenamítá, když řekneme, že se někdo jako hlupák, idiot nebo trouba chová. Nechce totiž, abychom říkaly, že někdo idiot je. Já si ale myslím, že je to od mámy trochu naivní, když si myslí, že to je nějaký zásadní rozdíl. „No, tak jako tak, když tě uštkne had, rozhodně to není jako štípnutí.“

„A jak by to tedy člověk cítil?“ zajímal se hned Tom.

„Nevím, ale rozhodně ne jako štípnutí.“

„Jako když se do tebe zabodne něco horkýho jako láva?“

„A taky by tě rozhodně neuštkl do pasu, tedy kdyby se ti neprotáhl nohavicemi od kalhot.“

„Viki!“ ozvala se znovu máma.

„No, rozhodně by to tak nebylo. A fakt se mi nelíbí, jak se k tobě Gary chová.“

„Mně se to taky nelíbí,“ souhlasil se mnou Tom. „Měl by jít do ústavu pro dětský zločince.“

„A neměl bys třeba stát před školou vedle někoho jinýho?“ navrhla jsem mu. „Vedle nějakýho kámoše — a ne vedle Garyho?“

Bráška se na mě nechápavě podíval.

„Ale Gary je přece můj kámoš,“ odpověděl a tvářil se u toho, jako by mi říkal úplnou samozřejmost.

Kdyby vás v sedmé třídě někdo štípl tak silně, že by vám do očí vyhrkly slzy, rozhodně byste se s ním nekamarádili. Jenomže v sedmé třídě se to má jinak — lidi se chovají hnusně úplně jiným způsobem. Třeba někomu šeptají do ucha, že „se dost předvádíte“, když si třeba oči namalujete růžovými stíny. Nebo že máte až moc obtažené tričko. Nebo naopak moc volné tričko. Nebo že byste si už konečně měli zastřihnout nehty na nohou, tedy jestli nechcete, aby z vás bylo okolí znechucené.

Takže jako sedmák člověk rozhodně není kámoš s někým, koho nemá rád. Jenže někdy se ani nekamarádíte s někým, koho naopak rádi máte, což je dost komplikovaná záležitost, a když se ji někomu pokoušíte vysvětlit, nedává to moc smysl. A právě v takovou chvíli se pak dostavuje smutek.

Já si ale vlastně stěžovat nemůžu. Dana je moje nejlepší kamarádka číslo jedna a Mata číslo dvě. Spousta lidí má víc než jednoho největšího kamaráda na život a na smrt. To se může. A moje nejlepší bývalá kamarádka je Amanda.

A co je na třinácti to úplně nejlepší — mám (ano, je to tak!!!) i normálního kluka, teda jako svého kluka. Tedy nejspíš. Nechci se ale nějak moc chlubit, protože věc se má tak, že si rozhodně nepronajal billboard a nenapsal na něj obřími písmeny MILUJU VIKI, aby to všichni viděli. A nejde zatím o žádný velký milostný románek, to v žádném případě.

Ale držel mě za ruku, fakt že jo. Poprvé (a zatím naposled) mne chytil za ruku minulý čtvrtek. A bylo to neskutečně báječné. A navíc i on je neskutečně boží — s těma svýma oříškově hnědýma očima, frajerskou chůzí a sladce rozcuchanými vlasy. Dělá přede mnou vtípky a někdy se s ním cítím dokonce skoro úplně normálně. A navíc si opravdu myslím, že jednoho dne se v jeho přítomnosti budu cítit ještě normálněji — tedy když budu trénovat, budu se na to duševně připravovat a nezapomenu na heslo ramena narovnat, břicho zastrčit. A pak se někdy v daleké budoucnosti můžeme vzít, dívat se spolu na televizi a mít milion malých Larsů a Viktorek.

Teda co to melu! Ne! Jak jsem vůbec mohla na něco takového přijít?!

Prosím, prosím, ať se tenhle blábol nějakým nepochopitelným způsobem nedostane telepaticky Larsovi do hlavy! modlila jsem se v duchu. Někdy se totiž dost bojím — i když vím, že je to nemožné — že by moje úplně nejniternější myšlenky mohly být slyšet. A nemyslím, že by je mohl slyšet bůh nebo tak, ale příjemce, kterému rozhodně nejsou určeny. Třeba můj mrtvý dědeček nebo jistý kluk s oříškovýma očima.

Hele, dělám si legraci! Myslela jsem si v duchu co nejhlasitěji. Rozhodně žádnou svatbu neplánuju, a jestli, tak za strašně, strašně dlouho. Tak zoufalá a dětinská v žádným případě nejsem!

Jasně, jsem z toho všeho dost vystresovaná. Tedy z toho, že mám Larse ráda a že on mne má rád taky (no, tak to prostě je, tak proč si to nepřiznat, že). Takže i kvůli tomu — hlavně kvůli tomu — jsem dnes, když je ze mě tedy konečně oficiální teenager, za to všechno tak vděčná. Takže když jsem hned na začátku prohlásila, že třináctiletému člověku by měl svět ležet u nohou, myslela jsem tím jedno jediné: Že doufám, že můj život bude už vždycky takhle báječný. A že doufám, že můj život bude jako krásná tajemná perla, celá lesklá a plná nadějí.

Ve třinácti jste sice už moc staří, abyste sfoukávali svíčky na dortu (ale já to stejně udělám), ale tohle je moje přání k narozeninám.

Na příjezdové cestě našeho domu zastavilo v pět auto Danina táty a Matin táta mu byl hned za patami. Tedy spíš za koly. Dana i Mata žijí se svými táty. Daně maminka umřela, když byla ještě úplné mimino, a Matiny rodiče se rozvedli. Její máma žije v Severní Karolíně, což jsou tři hodiny jízdy autem od Atlanty. Mata má nevlastní mámu, ale není to žádná sláva. Ona totiž má ve zvyku všechny kolem sebe neustále kritizovat a vychovávat — Matu samozřejmě nevyjímaje.

Matin táta je ale docela borec. Je to docela významný podnikatel s pozemky tady v Atlantě a má spoustu důležitých klientů, takže občas nám třeba dá nějaké volňásky na koncerty a tak.

Mata vyskočila z tátova lexusu a spěchala hned k domu. Dana se zatím stále ještě loučila s tátou. Čekala jsem na ně u dveří a houpala se na patách.

„Všechno nej k narozeninám, ty naše narozeninový trdlo!“ volala Mata a zeširoka mě objala.

Zašklebila jsem se. „Jo, díky.“

Dana zatím políbila tátu. Jsou si totiž hrozně blízcí, tak roztomile, a já jsem za ně oba ráda. Je to totiž podle mého moc důležité, když vám někdo blízký umře. Pak vystoupila, na zadním sedadla popadla batoh a přidala se k nám. Obě holky u nás totiž přespí, a to i když je neděle. Hurá! Zapištěly jsme radostně a ve třech se na sebe pověsily. Připomínaly jsme nejspíš skákající slony.

„Paráda! Večírek!“ volala vesele Mata.

Pomohla jsem jim s věcmi dovnitř a pak jsem zavolala na mámu.

„Tak my můžeme! Jsme nachystaný! Čas na odchod. Čeká na nás naše osobní poradkyně na krásu!“

„Žádná poradkyně!“ ohradila se Mata. „Poradkyně jsou starý babky, co chodily do nějakýho staromódního kurzu.“

„No, jasně,“ řekla jsem otráveně jakože fakt díky, ty musíš být vždycky nejchytřejší, že.

Máma s klapotem podpatků sešla za námi. Měla na sobě elegantní kostýmek. Ona totiž vždycky nosí takové věci, perfektně ušité, konzervativní, spíš maminkovsky usedlé. Dokonce i když si obleče rifle, jsou vždycky dokonale čisté, nažehlené a s vysokým pasem. A pokaždé si košili zastrčí do kalhot — to je asi nějaký zákon pro ženy nad čtyřicet. Ale je pravda, že jí to sluší.

„Ahoj, děvčata!“

„Dobrý den, paní Perryová,“ pozdravily holky sborově.

„Tak jdeme na to!“ prohlásila máma, protože si myslí, že tak se mluví mezi mladými. A s tátou, který se právě objevil v kuchyni, aby nás vyprovodil, se rozloučila svým oblíbeným dětinským: „Pusu z busu, zlato!“

„Ach bože,“ povzdychla jsem si, když se Dana s Matou přidušeně zahihňaly. „Mami, tohle už prosím tě nikdy neříkej, jo?!“

Máma se jen zasmála. „Ještě něco mi zakaž říkat a přesně to ti řeknu, až pro tebe příště přijedu ke škole... a k tomu si ještě obuju klaunské botky.“

„Tak se dobře bavte, holky,“ rozloučil se s námi táta a postupně nám všem třem lehce rozdrbal vlasy. „Jen to moc nepřežeňte, ano?“

V kosmetickém salonu oznámila máma slečně u recepce, že je nám „jen“ třináct (což nebyla pravda, protože Dana má stále ještě jen dvanáct), a poprosila ji, aby nám tedy udělali něco, co se „hodí“ k našemu věku. Dala mi svou kreditku a řekla, že všechny tři si nakonec můžeme koupit jeden výrobek domů. A pak šla okouknout výprodeje oblečení v nákupním centru.

„Tak fajn, uvidíte, že to bude zábava,“ oznámila nám slečna okamžitě, jak máma zmizela z doslechu. Byla to Asiatka s nádhernou světlou pletí a výrazně namalovanýma očima. Myslím, že ji mohlo být něco přes pětadvacet. „Jmenuju se Aimee. Tak dáme se do toho, co myslíte, ne?“

„Myslím, že se mi Aimee dost zamlouvá,“ zamumlala Mata.

„Tak napřed Viki. Má totiž dnes narozeniny,“ prohlásila Dana.

„Ne, ne. Já chci jít až poslední!“ oznámila jsem. Byla jsem z toho profesionálního mejkapu, co mě čekal, trošku rozrušená, protože se malovat neumím, a tak se šminkám raději vyhýbám jak čert kříži. A navíc se člověk s mejkapem na tváři cítí tak naze, jaksi obnaženě, protože celý svět jakoby viděl, že mu vlastně říkáte: „Hele, tak se přece mrkněte, jak mi záleží na tom, abych vypadala dobře!“

No, ale mně opravdu záleží na tom, abych vypadala pěkně. Nejspíš na celém světě neexistuje nikdo, komu by na vzhledu nezáleželo. Teda v každým případě nikdo pohlaví ženského.

Hm… ale zpět do minulosti… Kdysi mi na tom, jak vypadám, vlastně nezáleželo. Na stupnici od jedné do deseti byl vzhled, co se týče důležitosti tak na druhém místě od konce. A teď? Další věc, která souvisí s dospíváním. Vzhled se vyšplhal tak na osmé, snad dokonce deváté místo.

Nechtěla jsem ale jít na řadu jako první, protože jsem se najednou začala tak nějak vnitřně chvět. Nejspíš zase ten podivný pocit nahoty.

„Půjdu teda já!“ nabídla se Mata a vylezla na vysokou stoličku. „A ať vypadám prosím pěkně sexy, ano!“ řekla legračně protáhlým hlasem a ještě dodala: „Jsem totiž divoká tygřice!“

„Jak je libo!“ odpověděla Aimee.

Nanesla na Matin obličej výživný krém, aby vytvořila „dobrý základ“, a vysvětlila nám, že Mata nepotřebuje podkladovou bázi. „Nepotřebujete ji ani jedna,“ dodala ještě. „A radujte se z toho, dokud můžete.“

Matina oční víčka jemně potřela zeleným stínem, protože — jak nás poučila — Mata si to může dovolit díky svým zeleným očím, a oko jí obtáhla černou oční linkou. „Ale jen od středu zorničky směrem k vnějšímu koutku. Jinak by to totiž oči zbytečně přibližovalo a to nikdo přece nechce.“

Když se kosmetička dotkla oka, Mata zamrkala, i když se očividně snažila zůstat úplně v klidu. Jak prohlásila Aimee, díky očním linkám Matiny oči pěkně „vyskočily“.

Mejkap dokončila černou řasenkou a pudrem, kterému říkala „tvářenka“, a nanesla ho na Matiny lícní kosti. Byla to směs tří různých odstínů růžové s efektním třpytkovým leskem.

„Tak a je to!“ prohlásila Aimee nakonec a otočila stoličku, abychom si mohly Matu prohlédnout jako obraz.

Dana zadržela dech. „Jé, vypadáš božsky!“

„Fakt?“ ujišťovala se Mata.

„Vypadáš skvěle,“ ubezpečila jsem ji. A taky že ano — takovým tím drze holčičím klubovým způsobem, který se k ní perfektně hodí. Na mně by ale takový mejkap vypadal hrozně. Já prostě vůbec nejsem ten typ. „A vypadáš děsně dospěle!“

Mata seskočila ze židličky a popadla do ruky zrcátko. „Hustý! To je super!“ pochválila Aimee. „A já vím už teď na stopro, že si tu tvářenku chci rozhodně koupit. A možná i ty stíny…“

„Copak bys ty stíny nosila i do školy?“ zeptala jsem se.

„Jo,“ odpověděla tónem jakože samozřejmě, co by ne?

„Teď jsi na řadě ty,“ obrátila se Aimee na Danu a poklepala na stoličku. „Tak si sedni, pusinko.“

Ta pusinka mě i Matu rozesmála.

Dana zčervenala. Z nás tří měla s malováním absolutně nejmenší zkušenosti, nemá totiž nejenom mámu, ale ani nevlastní matku nebo starší sestru. A i když má dvanáct, někdy se jako dvanáctiletá ani nechová. Když jde o mejkapy, kluky a takové věci, chová se spíš jako jedenáctka, nebo někdy dokonce desítka.

Třeba už jen to, jak se snažila na stoličce usadit a mlela se na ní z jedné půlky na druhou… Až přijdu na řadu já, rychle a sebejistě na ni vyskočím stejně jako Mata. Rozhodně se nebudu tak nejistě mlet.

„Tak se podívejme,“ prohlásila Aimee a s nakloněnou hlavou pozorovala Daniny rysy. Dana se strnule usmívala, protože věděla, že si ji někdo velmi bedlivě prohlíží. Kulatá tvář, bílá pokožka, modré oči — to je Dana. Spíš Hallo Kitty než divoká tygřice. A tak to taky má být. V partě tří holek místo na dvě tygřice není.

Aimee si vzala do ruky kelímek zvláštního krému jménem Měsíční záře, který prý pleť rozzáří. „Obsahuje totiž reflexní částice, které zachycují světlo a odrážejí ho,“ vysvětlovala nám. „Používá ho i Angelina Jolie.“

Dana se zahihňala a vystrčila bradu směrem k Aimee.

Aimee jí nanesla na víčka kouřové stíny a modré oči jí jemně obkroužila zelenou konturovací tužkou. Pozorovala jsem ji, jak to dělá — ne jedním, ale mnoha drobounkými tahy. A pak malým štětečkem nabarvila Daniny rty tmavě červeným leskem.

„Tak — co myslíš?“

Dana se podívala do zrcadla. Mata i já jsme se jí naklonily přes rameno.

„Tý jo!“ vypadlo jen Maty, když se jí vrátila řeč. Já jsem ze sebe nedokázala vypravit ani slovo. Dana vypadala… prostě a jednoduše nádherně. Jak to jen Aimee dokázala? Bylo to těmi třešňově červenými rty? Nebo tím rozjasňujícím krémem? Danina pleť totiž opravdu zářila.

„Ach bože!“ vyjekla Dana, položila zrcadlo a popadla papírový kapesník, kterým si začala úporně utírat rtěnku.

„Co děláš?! Přestaň!“ okřikla ji Mata.

„Je to moc červený! Vypadám… vypadám jak prostitutka!“

Aimee se zasmála. „Pusinko, ty jako prostitutka rozhodně nevypadáš!“

Dana si ale dřít rty nepřestala. „To teda vypadám!“

„Dano, okamžitě toho nechej!“ prohlásila důrazně Mata a chytla Danu za ruku. „Je to nezvyk, to je všechno!“

Já jsem ale na Danin nový vzhled zvyklá taky nebyla. Byla jsem ze svých pocitů celá zmatená a měla jsem divný pocit v břiše.

„Vypadáš fakt úžasně,“ vypravila jsem ale ze sebe a pokusila se zahnat pocity žárlivosti. Žárlivost je pitomá a špatná — obzvláště když jde o Danu. Měla bych být přeci šťastná, že vypadá tak krásně… Jsem šťastná. Jsem.

„No, vždyť jsme se přišly hlavně pobavit, ne? Nikdo přece neříká, že se musíš takhle malovat každý den,“ dodala jsem.

„Hele, Dano, ten lesk si prostě musíš pořídit! To bude ten jeden dárek.“

„Přece nebudeš Danu nutit, Mato!“ Zasmála jsem se. „Dano, neboj, je to jenom na tobě!“

Dana se pomalu a opatrně sklouzla ze stoličky. Bylo to opravdu strašně zvláštní vidět tu novou, nádhernou Danu. Nějak jsem se z toho nemohla vzpamatovat.

Aimee znovu poklepala na stoličku. Byla jsem na řadě. Dana se zatím přesunula k jednomu ze zrcadel u pultu.

Odtrhla jsem od ní oči. Vyhoupla jsem se na židli a narovnala se. Začala jsem si ale připadat hloupě a tak jsem se zase nahrbila. Jenomže to jsem si připadala taky hloupě, a znovu jsem se narovnala. Bože! Proč se jen ve svém těle musím cítit tak nejistá?

„Zůstaň v klidu,“ napomenula mě Aimee. Natřela mi obličej krémem a její dotek byl lehounký jako pírko. Zaměřila jsem se na sebe. Jsou to tvoje narozeniny a měla by sis je tedy užít! připomněla jsem si. Takové instrukce si sama sobě dávám docela běžně. Možná že se jiní lidé chovají a žijí úplně přirozeně. Často o tom přemýšlím, jestli je tomu opravdu tak. Ale já? Já potřebuju Návod na použití.

„Tak tobě uděláme tmavě hnědou oční linku. Máš opravdu krásné oči. A tak to pořádně zdůrazníme, ano?“ ozvala se Aimee.

Hned jsem se začala cítit lépe. Krásné oči. Mám krásné oči. Slyšely to Dana s Matou? Ne. Dana se stále ještě pozorovala v zrcadle a Mata si zkoušela nejrůznější odstíny rtěnek na předloktí. Ucítila jsem, jak mnou projela naštvanost. Já se dívala, když je Aimee malovala. Copak by teď neměly sledovat mě?

Mata ucítila, že se na ni dívám, a zvedla oči. „Hm, vypadá to dobře,“ ujistila mě.

Aimee mi na víčka nanesla růžové třpytivé stíny, co se jmenují „Rock Star“ a pak mi miniaturním kartáčkem uhladila obočí. „Hm, později si nejspíš budeš muset lehce obočí vytrhat,“ prohodila. „Ale teď si s tím ještě starosti nedělej.“

Co tím chtěla říct? Že jsem monstrum s hustým štětinatým obočím? Ach bože. Že bych už teď měla obočí spojené do jednoho?

„To jakože mám srostlý obočí?“

„To vůbec ne,“ ujistila mě Aimee. „Ale v podstatě vždycky je co trhat, to je všechno.“

„Aha,“ odpověděla jsem, ale v duchu jsem si myslela: A proč jste to teda neřekla i Matě a Daně? Copak pro ně neplatí, že vždycky je co trhat?

Ani trochu se mi nelíbilo, jak se cítím nejistě. A kde se vlastně ta moje nejistota tak najednou vzala?

„Hm… a nepoužijete i na mě tu Měsíční záři?“

„S tvým odstínem pleti určitě ne,“ zavrtěla Aimee hlavou.

Měla jsem sto chutí se s ní hádat, ale nechala jsem toho.

Otevřela zásuvku a vytáhla z ní cosi kovového, co vypadalo jako středověký mučicí nástroj. Jakési miniaturní grilovací kleštičky, jejichž zaoblené konce byly potaženy černými, měkkými polštářky. Aimee mě chytla jemně za bradu: „Tak a teď se podívej pěkně dolů.“

Když jsem to udělala, uchopila tou věcičkou mé řasy a stiskla. Aha! Už mi to došlo. To byla ta věc na natočení řas. Vůbec to nebolelo. Natočila mi řasy na obou očích a pak mi je natřela huňatým kartáčkem hnědé řasenky. Úplně nakonec mi nabarvila rty bledě růžovým leskem.

„Tak a je to!“

Dana a Mata se přestaly zabývat svými věcmi a přešly za mnou.

„Ach, Viki!“ vydechla Dana.

„Tý jo! Ty seš teda kus!“ prohlásila nadšeně Mata.

Podívala jsem se na sebe do zrcadla. Před očima se mi kroutily řasy, o kterých jsem nikdy nějak moc nepřemýšlela. A ty třpytivé růžové stíny vůbec nevypadaly hnusně, jak jsem se bála. Díky nim mi oči jen zářily. A stejně fungoval i lesk na rtech.

Nikdy by mě nenapadlo, že jsem holka, co jí sekne růžová barva… ale možná že fakt jsem.

„Tak co? Líbí?“ zajímala se Aimee.

Přikývla jsem. Ano, líbí — moc!

Holky se sehnuly, abychom měly všechny tři obličeje vedle sebe a viděly se v zrcadle. Byly jsme to my — jen tak nějak trošku hezčí.

Tíha, co jsem celou dobu cítila na hrudníku, zmizela. Byla fuč.

„Tři krásky na procházky!“ prohlásila Aimee.

„To teda jo!“ souhlasila s ní hned Mata. „Vypadáme super.“

Dana i já jsme se zahihňaly. Zase jsem je zbožňovala a cítila se provinile, že mám občas trošku jiné pocity. Začaly jsme si vybírat, co si koupíme domů. Řekla jsem Daně, že by si určitě měla vzít tu rtěnku.

„Vypadáš s ní nejmíň na patnáct,“ ujišťovala jsem ji.

„Aha. Ale copak já chci vypadat na patnáct?“

Zarazila jsem se. Chce to? Chceme to i my ostatní?

„Jasně že jo!“ nedala se zmást Mata. „Holky, tak jdeme na to!“

„Ach bože... ale vy jste o dost starší, víš!“ bránila se Dana.

„Jasně, zlato. O miliony let…“ nedala se odbýt Mata.

Usmála jsem se, ale v duchu jsem si říkala, která z nich má vlastně pravdu. Mata, protože se chce posunout rychle dopředu, nebo Dana, která se nikam nežene, ba právě naopak? A jak to vlastně mám já?

„Kup si tu rtěnku,“ řekla jsem ale rozhodným hlasem. „Já si pořídím ty stíny.“

„Ale —“ zaprotestovala Dana.

„Žádný ale! A ty, Mato, by sis určitě měla koupit tu tvářenku. Zelený stíny seženeš všude.“

„Tenhle odstín teda ne!“ protestovala.

„No tak si teda kup ty stíny.“

„Hurá!“ oddychla si šťastně.

Dana prohlásila, že kosmetika je vůbec ten nejlepší narozeninový dáreček pro hosty na oslavě. Trošku jsem si z ní utahovala, že když říká narozeninový „dáreček“, je to jako návrat do dětství. Je nám zase pět a neseme si z oslavy pytlík plný cukrátek a papírových trumpetek.

U automatu na fotky jsme se vyfotily ve třech sériích.
Na některých záběrech jsme se legračně pitvořily, ale některé jsme vzaly docela vážně. Večer, když jsme se vrátily domů, jsme pruhy s fotkami rozstříhaly a rozdělily si je. Napřed jsem si vybrala jednu já, pak Mata a nakonec Dana. A zase dokola, dokud jsme si nerozdělily všechny portréty.

„Hele, tuhle musíš určitě dát Larsovi!“ prohlásila Mata o fotce, na které se vesele směju a vlasy mi moc slušivě tak trochu vlají dozadu. A oči na ní mám velké, zářivé a šťastné.

„Hm, to teda spíš ne,“ odpověděla jsem. Ležely jsme na břichu na koberci u mě v pokoji a fotky jsme si rozložily před sebe, abychom si je mohly pořádně prohlédnout.

„A proč ne?“

„Protože by to bylo na sílu. Jakože bych se s ní vytasila jen tak z kapsy a oznámila mu, že je pro něj? To by bylo divný, ne?“

„Hm, no asi tak.“

„Hm, asi tak ne!“ Podívala jsem se na Danu, aby se mě zastala. Jen se zahihňala.

„Copak nechceš, aby viděl, jaká seš sexy kočka?“ nedala se odbýt Mata.

„To teda ne, když bych to měla být já, kdo mu to má ukázat.“

„No, tak to udělám já!“ prohlásila a okamžitě vyměnila mou fotku s rozevlátými vlasy za jinou.

„Hele!“ zaprotestovala jsem.

„No, jasně,“ odpověděla jen, rychle si poskládala svoje fotky a zastrčila je do zadní kapsy kalhot, odkud jsem je nemohla vzít, aniž bych jí trapně nesahala na zadek.

Zrudla jsem. Věděla — stejně jako já a dokonce i Dana — že jsem chtěla, aby tu fotku Lars viděl. No, jen ať to kristepane udělá nějak normálně! Jenomže se jedná o Matu, takže na něco normálního můžu rovnou zapomenout.

Kdybych to ale začala ještě víc rozmazávat, jen bych u Maty přilévala oleje do ohně. Takže jsem si raději bez dalších debat vzala fotku, kterou mi vyměnila za ten „sexy portrét“. Patřila do naší poťouchlé sérky. Mata se na ní šíleně šklebí, Dana si roztahuje prsty pusu doširoka a já za nimi v úhlu vykukuju a tvářím se jako úplný magor.

Představila jsem si, že by Mata dala Larsovi tuhle fotku, a chrochtavě jsem se rozřehtala.

„Co se děje?“ zajímala se hned Mata.

„Ále nic,“ odpověděla jsem jen.

„Vážně! Co je?!“ Mata úplně nesnáší, když neví, proč se ostatní smějí.

Pokrčila jsem rameny. V žádném případě jí něco takového nenakukám. Jenom jsem si najednou uvědomila, jak je dobře, že jsme si ty fotky vyměnily. Byla to nečekaná výhra.

„No prostě… však víš, jen jsem si vzpomněla na ty loňský garnáty…“

„Garnáty?“ zopakovala nechápavě Mata.

Dana se okamžitě vymrštila do sedu. „Prosím tě, Viki, že je nemáš někde schovaný. Viď, že ne?!“

„O čem to mluvíte?“ dožadovala se Mata vysvětlení. „Copak někdo mluví o garnátech? „Myslím, že ne. O garnáty tady přece vůbec nejde!“ zasmála jsem se poťouchle.

„Garnáti, zmizte!“ vykřikla Mata rozpustile.

„Okamžitě mi slib, že tu někde nemáš nic takovýho schovanýho! A myslím to fakt vážně!“ úpěla Dana.

„Jasně, žádný garnáty. Slibuju! A když už, tak jen symbolický, víš?“

„Symbolický garnáty?“ nevěřícně prohlásila Mata.

„Jo,“ odpověděla jsem důstojně. Překulila jsem se na záda a zírala do stropu. „V každém symbolickém garnátu je totiž symbolická perla, víš.“

Mata zavrčela, což mne ještě víc pobavilo. Pod zády jsem cítila měkký koberec a uvědomila si, že ten podivný, neuchopitelný smutek, který jsem cítila v obchoďáku, úplně zmizel. Naopak jsem se cítila skvěle a šťastně.

A co se divím?! Na světě přece existuje dobro i zlo a dost často jsou promíchané. Patří tak jaksi k sobě. Tedy aspoň mně se to tak jeví. A jsem zase u těch mušlí. Možná že ten trik tkví v tom, že se musíte naučit ve všem najít něco dobrého… Vytáhnout to na světlo a říct si: „Vidíš? Je to tady!“

A já to dokážu. Vlastně dokážu cokoli.

Mám třináct.

Chtěla jsem Larse. Fakt chtěla. Chtěla jsem ho. Jasně že nemyslím takové to opravdové chození s líbáním a vším, to se ví, protože to na téhle křižovatce mého života není ještě na pořadu dne. (Na křižovatce mého života… já tahle spojení úplně miluju. Být na hraně, viset na vlásku — jen si ta slova v duchu říkám, různě si je přehazuju v hlavě a strašně mě to baví.)

Ne, nechci s ním ještě opravdicky chodit, to ne. Ještě ne. Jen jsem ho chtěla mít, chtěla jsem, aby byl můj. Chtěla jsem ho podobně, jako jsem třeba chtěla nové kolo, když jsem byla mladší.

Pořád jsem čekala, až se něco mezi námi stane, až se aspoň zase chytneme za ruce, ale svět jako by se postavil mezi nás a nenastala žádná příhodná situaci, kdy by držení za ruce bylo jediné možné řešení.

Tak strašně jsem ho chtěla, že jsem se cítila úplně zoufale. Přes den jsem na něj pořád myslela a představovala si úplné hlouposti. Třeba jak mě najde u skříňky v šatně, dá mi zezadu ruce na oči a nakloní se ke mně a zašeptá mi do ucha: „Čauky, jak se máš?“ Nebo jsem si představovala — a to je už opravdu docela trapné — jak usnu vzadu za školou na lavičce (protože se to tu a tam stává) a on mne uvidí a bude si říkat, jak vypadám roztomile. Teda ne roztomile, ale pěkně. Jak jsem hezká. Možná bych měla na sobě minisukni, a ne že bych vypadala nějak lacině sprostě nebo něco takového, ale on si všimne, že mám pěkné nohy. A pak mi řekne: „Vzbuď se, Růženko!“ A já se vzbudím. Budu celá rozespalá a rozčepýřená a on se na mne šibalsky usměje, jakože se mu fakt moc líbím.

Už jsem z toho fantazírování byla celá zmordovaná, navíc jsem si byla jistá, že on na mne rozhodně tolik nemyslí jako já na něj. Tedy téměř jistá. Doufala jsem, že o mně taky přemýšlí, to ano, ale dobře vím, že kluci jsou úplně jiní než holky. Můj bráška Tom je toho jasným příkladem. Miluju ho z celého srdce, to ano, ale někdy mně dělá opravdu starosti.

Třeba teď. Nepříjemný zvuk trhání lepicí pásky mne totiž vytrhl z mých snů o Larsovi a vrátil mě zpět do studené, tvrdé reality.

„Tome, co děláš?“ zeptala jsem se. Je pondělní ráno, za pět minut vyrážíme do školy. Máma veze Toma, já jezdím společně se Sandrou.

„Lepím si kalhoty,“ prohlásil jen a utrhl si další dlouhý kus pásky a obtočil ji kolem nohavice ve výši kotníku.

„Aha. Jasně. Chápu. A proč?“

„No, aby mi nemohl do kalhot vlézt had,“ odpověděl a zamračil se. Páska ho neposlouchala a na koncích se kroutila.

„Tome, ale u vás ve škole žádní hadi nejsou!“

„A jak to víš? Copak to můžeš vědět jistě?“ odpověděl jen. „Člověk nikdy neví. Tos mi přece včera v noci sama řekla.“

Hm, to má tedy pravdu. Měla jsem právě na starosti jeho večerní koupání a on si odmítl umýt vlasy. Copak si má šestiletý kluk co odmítat umýt vlasy? Nemá! Copak šestiletý kluk vůbec potřebuje dozor ve vaně? Ne! Tomík je prostě naše mimino. Vždyť už musí co chvíli aspoň trochu dospět, a co pak asi tak bude dělat?

No a tak jsem na něj vytáhla vši. A že vši milují špinavé hlavy a člověk nikdy neví, kam se právě chystají.

Včera to zafungovalo. A teď se mi to vrátilo.

„Já jsem ale přece nemluvila o hadech.“

„Když mi nohavicí vleze do kalhot chřestýš, uštkne mě,“ vedl si Tom dál svou a pokračoval v nalepování posledního pruhu. „Jenomže teďka se mu to už nepodaří, protože je mám zalepený. Cha cha!“

Narovnal se. Kalhoty mu volně obepínaly stehna, ale u lýtek je měl nepříliš úhledně celé obvázané lepicí páskou. A k tomu všemu mu na hlavě legračně stály vlasy, protože usnul, když je měl ještě mokré.

„Nemyslíš, že se lidi budou —“

„Co budou?“

Smát, až tě uvidí? měla jsem na jazyku . Ale přišlo mi to škaredé. Tom má přeci šest. Nemá ještě věk na to, aby se musel zabývat přísnými pravidly módy.

Ale nebude ode mě ještě horší, když ho nechám takhle vyjít na ulici?

A tak jsem se jen opatrně zeptala: „A jiné děti si taky lepí kalhoty lepicí páskou?“

„Ne,“ odpověděl a zamyslel se. „Ale Lena má lesklé kalhoty.“

„Opravdu?“

Našpulil rty způsobem, který byl u něj letošní novinkou. Nejspíš to ukazuje, že roste rychleji, než bych mu přiznala. Byla to grimasa, která říkala: Rád bych ti něco řekl, ale zároveň se stydím. Trochu. Ale ne zase tolik, abych ti to neřekl.

„No, víš, ona se mně v těch kalhotách dost líbí.“

„Aha.“

„A proto si taky lepím ty svoje. Teda a taky kvůli těm hadům.“ Jeho pusa se znovu našpulila a současně se na mne po očku podíval, jestli si z něj náhodou nehodlám dělat legraci.

„Chci být totiž kvůli Leně statečnej, chápeš?“

„A když si zalepíš kalhoty, tak seš statečnej?“

„Jo. Když totiž budu statečnej v srdci, protože budu vědět, že se mi do té nohavice had nedostane, pak budu statečnej taky navenek.“

„Aha.“ Svým způsobem to vlastně hlavu a patu mělo. Jenom jsem doufala, že se Leně kluci s nohavicemi zalepenými izolepou líbí.

Máma přispěchala dolů jako obvykle se zpožděním. „Tak honem, Tome, vyrážíme!“ pobídla ho a okamžitě zaznamenala jeho kalhoty. Po tváři jí přeletěl výraz bolesti, který se však rychle změnil na rezignované hm, co se dá dělat.

„Minulý týden dorazil do školy jeden chlapec v převleku za piráta,“ obrátila se ke mně.

„A vyčůral se na hřišti,“ doplnil ji Tom. „U stromu. A to se nesmí.“

„Prvák se vyčůral na hřišti?“

„No, udělal to tak, aby ho paní učitelka neviděla.“

Máma svraštila obočí. „Tome, ty ale na hřišti nečůráš, viď, že ne?“

„Ale, mami! Já bych nikdy nic takovýho neudělal!“ zaprotestoval rozhořčeně.

„No, stejně jako se nikdy nedloubeš v nose, že…“

„Já se nedloubu! Už jsem toho nechal!“

„Hm, to tedy doufám,“ prohlásila máma a popadla do ruky kabelku. „Tak, Viki, my jedeme. A popožeň Sandru, že máte nejvyšší čas, ano?“

„Sandro!“ zaječela jsem z plných plic a naklonila hlavu co nejvíc směrem k obýváku, odkud se kvůli cirkulaci vzduchu nese hlas přímo do Sandřina pokoje. „Pohni!“

Máma se zatvářila velmi ironicky, jakože díky, Viki, ale už se neobtěžovala s napomenutím. Vyšla z domu a Tom uháněl za ní.

Za pár minut se vyřítila z pokoje Sandra a seběhla s rozevlátými vlasy a nezavázanými teniskami do předsíně. Neměla čas ani na popadnutí balíčku sušenek a dokonce se na mě ani nepodívala. „Tak jedem!“ prohlásila jen rázně.

Ach bože. Špatná nálada! Jen to ne…

Na předním sedadle jejího ojetého starého BMW, na které si loni sama ušetřila, jsem čekala, až z ní vypadne, co se děje. Ale nic neříkala.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se nakonec sama.

„Nic.“

Dívala jsem se tedy z okna. Najednou se z jejího mobilu v kabelce ozvala melodie a text jedné staré písničky od skupiny Doors. Ahoj, miluju tě. Neřekneš mi, jak se jmenuješ?

„Chceš, abych to vzala?“

„Ne, nechci.“

Vyndala jsem mobil a podívala se, kdo volá. „Bob.“

Vytrhla mi přístroj z ruky dřív, než jsem stihla zmáčknout zelené tlačítko.

„Řekla jsem snad, že nechci! Čemu nerozumělas?!“

Přikrčila jsem se. Sandra bývá často náladová, ale takhle zle náladová většinou nebývá. A proč nechce mluvit s Bobem, s kterým chodí už dva roky? Bob je ten nejlepší chlap na světě. Kapitán basketbalového družstva. Vtipný, milý a má svaly, ale tak akorát. A miluje koblihy.

Navíc se chová hezky ke mně i k Tomovi a není to kvůli tomu, že by chtěl jen zapůsobit na Sandru. Někdy se u nás doma zastaví ještě dřív, než se Sandra vrátí ze školy, a tak se spolu díváme na televizi. A Tom se mu třeba chlubí oštěpem, který právě vyrobil, nebo tak něčím, a Bob mu radí, jak by si tu věcičku mohl ještě vylepšit. Třeba že si má namočit koženou šňůrku a obvázat ji kolem místa, kde je přichycená špička oštěpu, aby — až šňůrka uschne — byla špička dokonale pevná, a navíc aby i celý oštěp vypadal tak nějak lépe.

Mám Boba strašně ráda. Nejspíš jsem do Boba tak trochu zamilovaná, i když jsem přitom zamilovaná do Larse…

„Vy jste se pohádali?“

„Ne.“

Tak proč s ním nechceš mluvit? měla jsem chuť zeptat se. Neudělala jsem to však, protože energie, která z ní vyzařovala, mi jasně naznačila, že by mi jen odsekla. A já jsem docela srab, když jde o rozepře. Jakékoli rozepře s kýmkoli. Mata mi vypráví o hádkách a křiku, které má s tátou kvůli úplným hloupostem, jako je počet provolaných minut nebo čas strávený na internetu, a já jsem z toho jejího vyprávění vždycky docela paf. A už jen z jejího povídání se mi vždycky sevře žaludek.

Sandřin mobil přestal vyzvánět. A o vteřinku později se ozvalo zapípnutí hlasové schránky.

„Chceš, abych se mrkla?“ zeptala jsem se nesměle.

„Ne. A nechci, aby ses mě na něco ptala. Nechci, abys o tom mluvila,“ prohlásila a rozčileně se na mě podívala. „Myslíš, že to dokážeš?“

Řekla to, jako bych byla nějaké děcko. Myslíš, že je to aspoň trochu možné? Myslíš, že to ta tvoje hlava zvládne nějak přelouskat?

Zabolelo to. Já mám přeci taky svoje potíže s klukama — tedy ne že by se o ně ségra nějak zajímala. A u nás v rodině je tím děckem Tom, ne já. I když i Tom má své potíže — zase s holkama.

Zbytek cesty jsme strávily mlčením. Vysadila mne u školy a já vystoupila, aniž jsem se na ni podívala.

„Ahoj,“ řekla zachmuřeně. A možná že v jejím hlase byla přece jen lehounká stopa omluvy.

Hm, to je jedno, pomyslela jsem si. Ale protože jsem to já, tak jsem přece jen zahuhlala „ahoj“ a ani jsem nebouchla dveřmi.

U oběda jsem se připojila k Daně a Matě. Dana usrkávala čokoládové mléko a kývla na mne svýma doširoka otevřenýma očima. Mata se zamračila jakoby za mne a dál se věnovala svým kouskům mrkve. Snaží se totiž zhubnout a i to jí dost kazí náladu.

„Sandra mi otrávila celý den,“ postěžovala jsem si. „Jako by schválně tu svou pitomou špatnou náladu přenesla na mě.“

„Myslíš, že se s Bobem rozejdou?“ zajímalo Danu.

„Snad ne,“ podotkla Mata. Ona i Dana jsou totiž Bobovy fanynky také. „To by zahodila to nejlepší, co se jí kdy stalo.“

„Já vím.“

„Ona si ho nezaslouží,“ pokračovala Mata. „On je fakt zlatej kluk. A ona je máčka.“

„No… není zase až taková máčka,“ zastala jsem se Sandry.

„Sandra je fajn, když se tedy zrovna nechová pitomě,“ prohlásila Dana jako správná věrná kamarádka. „Mohla by to být taky zlatá holka, kdyby chtěla. Třeba kdyby byla roztleskávačka.“

„Sandra nikdy nebude roztleskávačka. Ona je všechno jiný než roztleskávačka,“ poučila jsem je.

„No, ale je fakt krásná,“ řekla Dana.

Na to Mata souhlasně přikývla. Znovu jsem ucítila to známé bodnutí u srdce — vím totiž, že já tak krásná rozhodně nejsem.

Změnila jsem raději téma hovoru. Tedy trochu. „No, vlastně se všechno točí kolem vztahů mezi klukama a holkama. Sandra se hádá s Bobem. Tom je celý nesvůj kvůli malý Leně… a víte proč? Protože má lesklý kalhoty.“

Mata si odfrkla.

„A Lars se mnou skoro nemluví, jen občas ve třídě na fránině.“ Lars sice chodí do osmičky a já do sedmičky, ale máme společné hodiny francouzštiny.

„Aspoň že nechodí na španělštinu,“ opáčila Mata. Mata totiž chodí na španělštinu. A jejich učitel, seňor Tores, vždycky dává do dvojic kluky s klukama a holky s holkama — údajně kvůli hormonům.

„No, ale mě to tak štve! Držel mě přece za ruku, že jo?! Nevymyslela jsem si to, že ne?“

„Držel,“ přitakala Dana. „Já to viděla.“

„Rozhodně tam nějaký kontakt rukou byl,“ souhlasila důležitě i Mata.

Stalo se to totiž na veřejnosti, což bylo tehdy něco skoro jako zázrak. Čekali jsme tehdy s Larsem před školou na odvoz domů, a najednou se jeho ruka natáhla a chytla mou. Jeho ruka chytla mou. On to způsobil.

Copak má kluk co chytat holku za ruku, když to nehodlá zopakovat?!

Ne. Nemá.

„Poslouchej, Vik,“ ozvala se Mata.

Podívala jsem se na ni a jen jsem si v duchu posteskla, proč nemůže přestat s tím „Vik“.

„Vik“ je totiž Larsovo, stejně jako „Lars“ je zase moje. Ve skutečnosti se jmenuje Larson, což je pěkné, ale Lars je prostě lepší.

„Když jde o lásku, člověk se musí chovat odhodlaně. Někdy musí první krok udělat holka. Je to smutný, ale je to tak.“

Povzdechla jsem si. „Já jsem v lásce odhodlaná. Nemůžeš o mně říct, že nejsem odhodlaná. Nemám pravdu, Dano?“

„Cože?“ Dana si ode mě vzala jeden hranolek, který jsem stejně kvůli svým potížím v lásce neměla ani chuť sníst.

„No, tehdy s Tobym, pamatuješ?“

„Ach bože. To myslíš toho kluka, do kterýho bylas zabouchlá na Valentýna v šestce? Prosím tě, slib mi, že se k tomu nebudeš už vracet, ano?“

„Tys tam tehdy nebyla, tam mlč!“ Mata do naší staré školy nechodila, je tady na Westminsteru už od prvního stupně.

„Viki byla fakt tehdy strašně statečná,“ potvrdila Dana moje slova. „Zavolala mu a řekla mu, že k němu chová ty nejhlubší city.“

„No, to teda ne!“ začervenala jsem se.

„A jeho brácha si z ní udělal srandu a bylo to fakt děsný.“

„A to přesně myslím. Být v lásce odhodlaná není vždycky to nejlepší řešení!“

„Bacha!“ ozvala se najednou Mata varovně a výraz v obličeji si jí zcela změnil.

Nebylo to však zapotřebí. Můj supercitlivý radar fungující jen na Larse se v té stejné chvíli ozval. Larsovy přítomnosti v jídelně jsem si všimla dokonce ještě dřív než Mata. Okamžitě jsem se změnila v „akční Viki“ a začala hrát divadlo.

„No, Dano!“ prohlásila jsem afektovaně a pleskla ji přes ruku, která se natahovala pro další hranolek. „Nechej nějaký laskavě i mně, ano?“ Hloupě a hodně hlasitě jsem se zasmála a koutkem oka sledovala Larse.

„Seš magor, víš to, že?“ ozvala se Mata.

„Ty seš ale…“ prohlásila jsem s úsměvem, který připomínal soutěžící na Miss Universe. Díval se Lars? Viděl mě?

„Jde sem,“ šeptla Dana.

Srdce mi bušilo jako o závod. „Zuby?“ procedila jsem jenom.

„V pohodě,“ ujistila mě Dana.

„Až na ten kus špenátu,“ přidala se se svou troškou do mlýna Mata.

„Copak vidělas na mým talíři nějakej špenát?“ opáčila jsem v podstatě jen proto, abych vůbec něco řekla. Hlavně nezůstat potichu, tohle nebyla vhodná doba na model spící panna. „Ne, neviděla!“

„Tak tos ho musela mít včera k večeři,“ odpověděla Mata pohotově.

„Myslím, že je čas, abys ztichla,“ napomenula jsem ji zpěvavě. Otočila jsem se co nejpomaleji a snažila se ze sebe vyzařovat co možná nejvíc pohody a veselosti. „Jé! Ahoj, Larsi!“

Stál za mnou s rukama hluboko v kapsách.

„Ahoj, Vik,“ pozdravil a trhl bradou směrem k mým kamarádkám. „Ahoj, Mato. Ahoj, Dano.“

„Čau, Larsi,“ odpověděla Mata. „Jak to jde?“

Jak to jde? To mě teda pobavila. Jenomže jsem byla příliš rozrušená, abych si to dokázala vychutnat. Přesně takhle to tedy vypadá, když vás kluk vezme jednou za ruku — a pak už to nikdy nezopakuje. Začnete o sobě pochybovat. Přestane mít smysl pro každodenní vtípky. Proklínám všechny kluky, co se chovají takhle falešně!

Jenomže to jen tak říkám a rozhodně to tak nemyslím. Chtěla bych se ho dotýkat, a ne ho proklínat.

„Nic moc se neděje,“ odpověděl Lars a pak se zaměřil na mě. „Ty už máš tu slohovku do frániny napsanou?“

„J´aime le hotdog,“ řekla jsem místo odpovědi a hned jsem to přeložila i ostatním. „To znamená, že mám ráda hotdogy.“

„Hm, to se vsadím, že jo,“ pronesla potichu Mata.

Kopla jsem ji pod stolem teniskou do holeně. „Měli jsme napsat slohovku, v který popisujeme, že jsme na nějaký sportovní akci. Jasný?“

„Když je nervózní, strašně moc mluví,“ řekla Mata Larsovi. Krátce se zasmál, zato mě její poznámka opravdu rozzuřila. A taky jsem se cítila opravdu trapně.

„Nejsem nervózní!“

„Já mám taky ráda hotdogy!“ ozvala se zčista jasna Dana. A když jsme se na ni všichni podívali, nechápavě dodala: „Fakt! Úplně je miluju.“

„Díky!“ řekla jsem, i když nevím, za co jsem jí vlastně poděkovala. Snad za to, že je to prostě Dana. Že neví, co je to záludnost. Někdy mám totiž u Maty pocit, že jakmile se nastaví do jakéhosi stavu, kdy chce za každou cenu zapůsobit na kluky, zapomene na základní pravidlo každého přátelství, které říká, že máte udělat všechno pro to, aby vaše kámoška zapůsobila na svého kluka co nejlépe. Aby nevypadala jako kráva.

„Hm, tak se uvidíme ve třídě, ne?“ řekl jen Lars.

Přenesla jsem se přes svůj pocit trapnosti a vrátila se do role. Snažila jsem se tvářit co nejmileji, zároveň ale přirozeně. Tedy co nejpřirozeněji. V to jsem alespoň doufala.

„Když budeš mít to štěstí!“

„Tý jo!“ zakrákorala Mata.

Lars se neodolatelně ušklíbl. „Ahá. Tak tak to je?“

„Hm,“ opáčila jsem. Zase mezi námi proběhl ten elektrický náboj, co už znám, a já si jen přála, aby dodal Larsovi co možná nejvíc energie. No tak, rozcuchej mi trochu vlasy, ne?! Stojíš přímo nade mnou! přikazovala jsem mu telepaticky. Tak do toho!

„No, tak snad budu mít teda štěstí,“ dodal ještě.

Mata znovu zakrákorala a já koutkem oka vnímala, jak se i Dana zahihňala. Usmála jsem se na Larse a on se usmál na mě. Bylo to fajn.

Ale já jsem chtěla víc.

V úterý se mě Tomík zeptal, co by měl udělat, aby se zalíbil Leně. „Nevím, zeptej se Sandry.“ Pak jsem si ale vzpomněla, že mají zrovna s Bobem nějaké problémy, a opravila se: „Nebo se jí spíš neptej.“

„Tak co mám teda dělat?“ nedal se odbýt Tom.

„Hm, tak si to probereme,“ řekla jsem tedy. Houpali jsme se spolu právě v houpací síti na zahradě za domem. Cítila jsem vedle sebe Tomovo dětské teplo. „Když jste se třídou na zahradě, co tam Lena nejvíc dělá?“

„No, honí s Claire kluky a snaží se jim dát pusu.“

„A honí i tebe?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nevím. Ty to víš?“

„Hm…“ Moc mě potěšilo, že si myslí, že bych to mohla vědět, na druhé straně to ale byl taky závazek. Někdy jsem měla pocit, že mě považuje za vševědoucí, což samozřejmě nejsem. „A když Lena s Claire lítají po zahradě, co děláš ty?“

„Nic.“

„To tam jen sedíš jak pytel brambor?“

„Taky obcházím zahradu kolem plotu a dívám se na věci.“

„Jaký věci?“

„No, Lenu.“

Můj bratříček — slídil. Nádhera.

„Někdy jí taky říkám, aby upadla na zem,“ pokračoval. „Ale jen když mě nemůže slyšet.“

„Cože? A proč chceš, aby upadla?“

„Kdyby si rozbila koleno, mohl bych ji odvést do třídy za učitelkou. Ta tam má lékárničku.“

Úplně mě z jeho upřímnosti píchlo u srdce. A taky z toho, jak je roztomilý. Představila jsem si ho, jak stojí u plotu, jak mu na teplácích svítí oranžová lepicí páska a jak by chtěl — stejně jako já — něco víc.

„Kdybych chodila k vám do třídy, tak bych tě určitě honila,“ ujistila jsem ho.

„A pokoušela by ses mně dát pusu? Na pusu?“

„Copak Lena a Claire dávaj klukům pusu na pusu?“ zeptala jsem se nevěřícně.

Pokrčil rameny. „No, možná jo.“

Ty jo. Jestli tedy ano, pak jsou dál než já. No není to trapné?

„Pojď se raději pořádně pohoupat, jo?“ prohlásila jsem a odrazila se od trávníku nohama.

„Tak jo. Ale budeme jako malí pavoučci, co se nemůžou dotknout země, protože by je jinak sežrali ptáci.“

„Hm.“

„A ty seš moje velká ptačí sestřička. Teda pavoučí. Rík! Rík!“

Copak malí pavouci vydávají zvuky jako rík, rík?

Tom znovu netrpělivě zopakoval svoje pavoučí zvuky.

„Však jo, uklidni se, malý pavoučku, ano,“ řekla jsem a přitiskla ho k sobě blíž. „Já jsem přeci tady.“

V pátek jsem si přivstala, abych už v sedm vypadla z koupelny. Sandra má dnes sedmnácté narozeniny (přesně o šestadvacet dní později než já) a tohle byl můj dárek pro ni. Sandra se tam bude moct nekonečně dlouho sprchovat a nebude muset spěchat. Taky jsem jí vyrobila náušnice, ale ty jí dám až později.

U snídaně — tentokrát měla Sandra dokonce tolik času, že si mohla v klidu sednout a najíst se, taky díky mně — jsem se jí zeptala, jaké má narozeninové plány. Odpověděla, že moc neví, ale nejspíš podnikne něco s Elizabetou a Ritou. Což mi teda nepřipadalo správné. Proč nestráví své narozky s Bobem?

„Copak ty si nemyslíš, že kamarádky jsou stejně důležitý jako tvůj kluk?“ opáčila, když jsem se jí na to zeptala.

„No, jasně že jo, ale —“

„To je teda něco. Ty bys byla příšerná feministka.“

„To není pravda!“ bránila jsem se. „Já jsem feministka! Jsem skvělá feministka každým coulem!“

„Pfff,“ odfrkla si Sandra — a vlastně k tomu měla i důvod. Já si totiž vůbec nejsem jistá, že jsem feministka. Po pravdě vlastně ani moc nevím, co to znamená být feministka, tedy když nemyslím to, že si feministky neholí nohy — a to se mě rozhodně týkat nebude.

„A co Bob?“

„Co je s ním?“

„Vy jste pořád rozhádaní?“

„Kdy jsme se pohádali? Proč si myslíš, že jsme rozhádaní?“

„Protože…“ neměla jsem chuť to dál slovně rozebírat. „No, tehdy jsi mu přeci ani nevzala mobil.“

„Nevzala jsem mu jedno jediný volání. To je toho. Byla jsem na něj trochu naštvaná a co.“

„A proč?“

„Byla to jen blbost. Já byla úplně blbá,“ lezlo z ní pomalu. „Prostě se šel v neděli učit k jedný holce, ke Kristýně, a já jsem asi žárlila.“

„Tys žárlila?“ podivila jsem se. Sandra mi sdělila úplnou novinku ze svého „staršího“ světa, kde se vaši kluci chodí k jiným holkám učit, a já se chtěla dozvědět víc. Hlavně jsem byla zvědavá na Kristýnu. Je hezká? Nemá na Boba trochu zálusk? Nechtěla ho Sandře odloudit?

„Ale už mě to přešlo,“ dodala jen ségra.

„A Boba?“

„Jasně. Samozřejmě. A proč se na to vůbec ptáš?“

„No, máš přece dnes narozeniny. Přijde mi prostě divný, že — teda ne nějak špatně divný, to ne, ale jenom
že —“

„Má svý plány,“ odpověděla Sandra ostře a zprudka zamrkala, aby zatlačila slzy, které se jí najednou draly do očí. A to je něco, co Sandře není vůbec vlastní. Ukousla si velké sousto z housky, zuřivě ho žvýkala a odmítala se na mě podívat.

Aha. Takže ona si to takhle rozhodně nepředstavovala. V krku se mi udělal knedlík.

„Viki!“ ozvala se máma ze schodů. „Můžeš jít prosím za mnou?“

„Jasně, už jdu!“ Rychle jsem odsunula židli od stolu a byla jsem ráda, že mám výmluvu, proč zmizet z kuchyně.

„Potřebuju, aby sis promluvila s Tomíkem,“ prohlásila máma. Stála před dětskou koupelnou. Zevnitř jsem slyšela Tomův pláč. „Chová se nemožně!“

„Nechovám!“ zakřičel s pláčem Tom. „Chci je nazpátek! Potřebuju je!“

„Tome!“ napomenula ho máma.

„Jsou to moji —“ ozvalo se s velkým popotáhnutím, „jsou to moji kámoši!“

„O čem to mluví?“

„O nehtech,“ odpověděla máma unaveně a podívala se na mne s výrazem, který jako by mi říkal Už chápeš, proč bych si nejraději začala rvát vlasy na hlavě?

„Musela jsem mu je ostříhat. Zeptala jsem se ho, jestli je chce ostříhat. Řekl, že ano.“

„Rozmyslel jsem si to!“ ozval se plačtivý výkřik z koupelny.

Bylo jasné, že takhle se oni dva nikam nedostanou.

„Jdu dovnitř,“ řekla jsem mámě.

„Hodně štěstí!“ popřála mi.

Našla jsem Toma, jak sedí na okraji vany. Měl nateklé oči a tvář mokrou od slz. Mezi nohama svíral koupelnový proutěný koš na odpadky. Kousky odstřihnutých nehtů ležely na horním zmuchlaném papírovém kapesníku a několika použitých náplastech.

„Tome, co se děje?“

„Jsou to moji kámoši a já je potřebuju!“ odpověděl zatvrzele.

„Ty nehty jsou tvoji kámoši?“

„Musí mně je nalepit zase zpátky, nebo nejdu do školy.“ Pusa se mu začala roztahovat k dalšímu plačtivému výbuchu. „Nechtěl jsem je ostříhat! Nechtěl! A do školy už nikdy nepůjdu!“ Brácha se usedavě rozplakal. Přisedla jsem si k němu na vanu. Objala jsem ho a on mi začal plakat do trička. Ucítila jsem, jak ho mám mokré. Nejspíš to nebyly jenom slzy, ale i sopel. No co, můžu si vzít jiné.

Když se dostatečně vyplakal, zeptala jsem se: „A proč vlastně nechceš jít do školy?“

„Protože,“ odpověděl mi do mezery pod rameno.

„Protože proč?“

„Proto.“

Odtáhla jsem mu hlavu od sebe, abychom na sebe viděli. „Má to něco společnýho s Lenou?“

Přikývl.

„A co se stalo?“

Zhluboka a trhavě si povzdechl.

„Tome?“

„No, řekl jsem jí, že je můj úhlavní nepřítel. Ale já jsem to tak nemyslel!“

„Ach bože. A proč jsi jí řekl, že je tvůj úhlavní nepřítel?“

„No, přiběhl jsem za ní, když jsme byli na zahradě, a chtěl jsem jí něco říct. A tak jsem řekl, že je můj úhlavní nepřítel. Ale to by bylo jen tak! Vlastně jsem jí chtěl říct, že ji mám rád!“

Teď jsem si pro změnu povzdychla já. Všichni jsme takoví blázni! Zamilovaní blázni!

„Včera v noci jsem se díval, jak padala hvězdička, a strašně jsem si přál, aby na to zapomněla,“ pokračoval a dolní rtík se mu chtěl. „No, ale co když na to nezapomněla?“

„Zlatíčko, ty moje zlatíčko!“ řekla jsem jen. To říkala vždycky máma, když neměla nic lepšího, čím by mě mohla utěšit.

„Zlatíčko, ty moje zlatíčko, co —“ Tomík chtěl slyšet nějakou pořádnou odpověď. Byl tak hubený, křehký a malý a chtěl, abych všechno dala zase do pořádku.

„No, podle mýho Lena dobře ví, že není tvůj nepřítel. Nemáš pocit, že to lidi cítí, když je má někdo rád?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Třináct.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.