Mladá fronta

Přeložil Jiří Ohlídal

© Munin Verlag, 2003

Translation © Jiří Ohlídal, 2016

ISBN 978-80-204-3468-5

Obsah

Předmluva německého vydavatele

Poznámka k českému vydání

Předmluva autora

1. Doba mého mládí – Dětství ve Východním Prusku

2. Stávám se vojákem – Osudové léto 1943

3. Kurz odstřelovačů – Výcvik ve Vilniusu

4. U bojové jednotky – 68. pěší divize

5. Na frontě – V prostoru Lvova

6. První potvrzené zásahy – Květen 1944

7. Mé první zkušenosti – V kůži odstřelovače

8. Zkouška ohněm – Boje u Maďarské strže

9. V Karpatech – Sanok – Krosno

10. Noví odstřelovači – Poziční válka

11. Vyznamenání – Odznak odstřelovače 3. stupně

12. Zbraň proti zbrani – Boj se dvěma odstřelovači

13. Uznání – Zmínka ve zprávě německé branné moci

14. Zasažen! – V hledáčku nepřítele

15. Erika – Ve vojenské ozdravovně v Busku

16. Souboj – Odstřelovači si jdou po krku

17. Hodinky – Zvláštní odměna

18. Rok 1945 – Urputný boj až do konce

19. Dvoustý zásah – Souboj odstřelovačů

20. Zranění – Zmatek posledních týdnů

21. Konec války – Jak jsem unikl zastřelení

22. U Rudé armády – Nucené rukování a útěk

23. V Litvě – Zfalšovaný rodný list

24. Východní Prusko – Okupovaný domov

25. Opět na útěku – Podruhé rekrutem Rudé armády

26. Litevský odboj – Partyzánská válka proti Sovětům

27. Nová práce – Rolníkem v Lekėčiai

28. Zatčení – V mučírnách NKVD

29. Hrozící nebezpečí – Další výslechy

30. Vyhnanství – Sibiř místo vězení

31. Sibiř – Život na konci světa

32. Ve vězení – Štěnicové doupě

33. Život na Sibiři – Hodně práce – a velká bída

34. Mé sny – Vánoce

35. Stěhování – Přírůstek do rodiny v cizí zemi

36. Doma ve snu – Návraty do Východního Pruska

37. Chov vepřů – Drobné úspěchy v kolchoze

38. Ve Vorobjevu – Život u polárního kruhu

39. Nové nebezpečí – Zrada kolem nás

40. Hrozby tajné policie – Rusem proti své vůli

41. Zprávy z vlasti – Dopis od Eriky

42. V uhelných dolech – Nucené práce v Čeremchovu

43. Zavalen – Štěstí v neštěstí

44. Snahy o vycestování – Marnost nad marnost

45. U otce – První dovolená po třinácti letech

46. Opět v Litvě – Opouštím Sibiř

47. Návštěva Východního Pruska – Stesk po domově

48. Vedoucím brigády – V továrně na železobeton

49. Návrat – Vykoupení po pětačtyřiceti letech

Doslov německého vydavatele

Předmluva německého vydavatele

Podkladem k této knize jsou poznámky, které si v deníkové formě pořizoval za války odstřelovač Bruno Sutkus. Vždy pod určitým datem uvádí, jakých bojových akcí se na východní frontě zúčastnil. Jeho záznamy v odstřelovačské knížce se šťastnou náhodou zachovaly.

Charakter bojových operací způsoboval, že se průběh událostí často opakuje. Čteme-li o jednotlivých střeleckých úspěších, vynikne Sutkusova kniha jako obzvlášť autentický dokument k dějinám druhé světové války. V odstřelovačské knížce je 209 uznaných zásahů, což rozptyluje všechny případné pochybnosti.

Sutkus byl jako odstřelovač na východní frontě pouze šest měsíců. 209 doložených zásahů za tak krátkou dobu z něj patrně činí jednoho z nejúspěšnějších odstřelovačů v celém německém wehrmachtu.

Reálný počet zásahů byl ale podle všeho mnohem vyšší. Při prvních bojových akcích ještě nikdo dosažené úspěchy nepotvrzoval a Sutkus si svou odstřelovačskou knížku vedl až od 2. července 1944. Ojediněle dokládají vyšší počty i autorovy pozdější poznámky, např. zpráva o pěti nepotvrzených zásazích z 12. a 13. července 1944.

Bruno Sutkus obdržel velmi zřídka udělovaný Odznak odstřelovače 3. stupně. Byl jako svobodník jmenovitě uveden ve zprávě německé branné moci.

Předkládanou knihu nelze chápat jako svědectví o bojových operacích praporu či 196. granátnického pluku, v nichž Sutkus působil. Jedná se spíše o popis tvrdého vojenského života, pojatý výlučně z hlediska odstřelovače. Bruno Sutkus líčí své zážitky z fronty nanejvýš zevrubně.

Druhá část knihy se věnuje Sutkusovu dlouholetému vyhnanství na Sibiři. V životu nebezpečném prostředí východní Sibiře byl vystaven nejhoršímu ponižování, musel tvrdě pracovat, mnohokrát pohlédl do tváře smrti, a přesto odolal všem pokusům svých věznitelů, aby působil v západním Německu jako sovětský špion. Celá desetiletí ho Sověti drželi v zajetí a bránili mu ve vycestování ze země. Až roku 1997 se tento rodák z Východního Pruska vrátil zpět do své německé vlasti.

Jeho kniha vypráví jedinečný, napínavý a také tragický příběh frontového vojáka, jak ho uměla napsat jen druhá světová válka.

Poznámka k českému vydání

Bruno Sutkus uvádí ve své knize desítky místních názvů, osobních jmen a reálií z východopruského, polského, litevského a ruského prostředí. Většinou se zdržuje bližšího komentáře, což ztěžuje orientaci a v některých případech to může být i matoucí. Transkripce jmen není vždy správná a část údajů je třeba korigovat. Z tohoto důvodu byl český překlad opatřen poznámkovým aparátem, který v německém originálu tu a tam citelně chybí.

Předmluva autora

Byl jsem německý odstřelovač, vše jsem viděl na vlastní oči – a přežil jsem. Bojoval jsem s odstřelovači nepřítele a plnil různé jiné úkoly. Kromě toho si mě vyžadovali velitelé rot a určovali mi, co mám dělat.

Být odstřelovačem na frontě, přímo v přední linii, je nanejvýš nebezpečná záležitost. Po člověku toho požadují hodně. Plnil jsem rozkazy svých nadřízených, na mně záviselo, zda moji kamarádi přežijí.

Odstřelovač si svůj cíl zpravidla sám nevyhledává, ale je přidělen do určitého úseku fronty naproti postavením nepřítele. Dostal jsem k sobě pozorovatele, který mě při akci doprovázel a potvrzoval mé úspěšné zásahy. Pořizovaly se o tom zápisy do speciální knížky a v mém případě to vždy ověřoval pobočník praporu.

Pomáhal jsem svým kamarádům odrážet sovětské útoky.

Na frontě neplatí zákony civilizovaného světa, ale zákony války. Přečkal jsem všechny krutosti, co jich jen bylo, hodně jsem toho viděl a zažil, nikdy na to nezapomenu. Ačkoli uběhly desítky let, čas od času se mi zdává, že jsem znovu na frontě.

Válka zanechala v lidských srdcích zlou stopu. Dnešní generace si už ani nedokáže představit, co vojáci na frontě zkusili.

Bruno Sutkus

1. Doba mého mládí – Dětství ve Východním Prusku

Narodil jsem se 14. května 1924 v Tannenwalde ve východopruském okresu Schlossberg.[*] Moji rodiče pracovali jako zemědělští dělníci na statku Arna Braemera. V roce 1928 jsme se přestěhovali do Fichtenhöhe[*] těsně u hranic s Litvou. Řeka Šešupė tu od sebe oddělovala území Německa a Litevské republiky.

Ve Fichtenhöhe jsem vyrůstal. Tady byl můj domov, místo, s nímž mě i dnes pojí silné niterné pouto. Rodiče mě už od raného dětství vedli k práci, dělal jsem vše, co jsem jako kluk dělat mohl. Staral jsem se o čtyřicet králíků, krmil je, obstarával jim trávu. Protože matka chodívala každý den do práce, dávala mi i úkoly navíc, které jsem musel splnit. Patřilo k nim shánění trávy pro kachny a husy či krmení prasat. V létě při žních byla potřeba každá ruka, i nás mladých, ať už šlo o ježdění s žebřiňákem, do něhož byli zapřaženi čtyři koně, nebo o obsluhu hrabačky. Ani stéblo, ani klas nesměly zůstat na poli a shnít tam. Žně začínaly, hned jak nastalo vhodné počasí. Ve stodolách jsme se činili i my, mladí. Předtím zašel inspektor ze statku za vesnickým učitelem a požádal ho, aby osvobodil z výuky pár chlapců, a oni mohli pomáhat při sklizni. Radostně jsme se hrnuli ven. Bylo to lepší než sedět ve třídě, kde nás pan učitel Visarius, kapitán v záloze, držel pěkně zkrátka. Měl vždy po ruce lískovou hůl, a kdo se vybavoval, dostal na zadek. To pomáhalo. Při hodině bylo ticho, že by člověk slyšel i bzukot mušky.

Náš třídní se nám snažil vštípit lásku k vlasti. Když jsem tu a tam neudělal úkoly, musel jsem zůstat po škole a napravit to, zatímco ostatní děti šly domů. Učitel zkontroloval, co jsem mu odevzdal, a teprve pak jsem směl jít. Kamarádi se mi posmívali a rvačky nebyly výjimkou. V ranějším věku jsem dostal často výprask, domů jsem šel plačky a maminka mi utírala z tváře slzy. Později, když jsem byl větší, jsem si už nic líbit nenechal. Teď dostávali nakládačku jiní.

Byl jsem pokaždé šťastný, když jsem mohl vypomáhat při žních. Za den práce jsem si vydělal osmdesát feniků. Nezřídka činil můj celkový výdělek osm až deset marek. Podepsal jsem výplatní listinu a dostal peníze. Pyšně jsem je předal mamince, která mi zavedla spořitelní knížku a pomohla mi tak něco ušetřit.

V létě, když rostly lesní plody a houby, mě bral otec s sebou do lesa, kde jsme sbírali a sbírali. Nejraději jsem ale chodil rybařit na pohraniční řeku Šešupė, překypující rybami všeho druhu. Mnohdy jsem na provázek s červíkem, nahozený na noc, chytil i pořádnou štiku či úhoře. Ryby jsem prodával hostinskému Glanertovi v Moosbachu. I za prodej lesních plodů a hub jsem inkasoval nějaké peníze.

Na podzim se prodávaly husy a prasnice. Z výnosu mi maminka ukládala určitou částku na knížku. Když jsem nastupoval vojenskou službu, měl jsem ušetřeno 1 238 marek. Spořitelní knížku si dodnes opatruji na památku.

Ve věku deseti let nás přijali do mládežnické organizace Jungvolk. Maminka mi z mých peněz koupila uniformu, na niž jsem byl velmi hrdý. Ve čtrnácti jsme vstoupili do Hitlerjugend. Tou dobou jsem se s matkou dostával do konfliktů a výsledkem byly jen mrzutosti. Matka chtěla, abych v neděli docházel na bohoslužby do katolického kostela v Schillfelde, ale já musel být v ten čas v Schirwindtu, kde mě čekala služba u Hitlerjugend. Nedalo se to stihnout. V Hitlerjugend jsem se brzy stal scharführerem.

Když jsme dosáhli osmnácti let – v mém případě to bylo 14. května 1942 –, přešli jsme slavnostně do úderných oddílů SA. V jejich řadách jsme také podstoupili vojenský výcvik. Válka už byla v plném proudu.

Mám ještě v živé paměti, jak jsem od desíti let docházel na podzim k jednomu rolníkovi z Fichtenhöhe sbírat brambory. Dal mi za to vždycky marku. Pětkrát denně se podávalo jídlo. Večer jsme si směli v jeho zahradě nabrat jablek a hrušek po libosti a odnést si je domů. Za války hodně mladíků povolali do armády a selky nás mnohokrát snažně prosily, abychom jim pomohli při žních. Po celodenní práci na statku jsme večer a v noci ještě chodívali kosit do tří hodin do rána žito. Dívky vázaly snopy a stavěly je na polích, aby vyschly. Za tuto práci jsme dostávali pět marek. Příslušná selka nás obsluhovala jako o svátcích, nechyběla ani pálenka. Ve čtyři v noci jsme šli se zpěvem domů na kutě.

Po osmi letech docházky na lidovou školu jsem jako čtrnáctiletý v březnu 1938 opustil školní lavice. Od jara 1938 do roku 1940 jsem se učil tajům zemědělství na statku Arna Braemera. Jelikož mnoho mužů už povolali k obraně naší země, scházely pracovní síly, a veškeré potřebné práce mě proto naučili velmi rychle. Můj otec Anton v tu dobu onemocněl. Statkář Braemer si přál, abych převzal na statku Fichtenhöhe jeho místo. Měl jsem se stát zemědělským dělníkem-deputátníkem.

Přidělili mi čtyři koně, s nimiž jsem měl pracovat a o které jsem se také musel starat. Abych je nakrmil a vyhřebelcoval, bylo nutné vstát časně ráno. Večer se stávalo, že člověk nemohl jít včas spát, takže ráno mi to moc rychle nešlo. Matka mne někdy taktak probudila. Byl jsem přetažený, protože jsem přes den pracoval jedenáct hodin s koňským potahem, vlekl se za branami nebo pluhem, sel či sklízel.

V době svého dětství a dospívání jsem nebyl žádným maminčiným mazánkem, ale otužilým klukem zvyklým pracovat, takže mi později všechna námaha na frontě připadala mnohem snazší než ostatním. Na popud pana statkáře o rok odložili můj odvod. Prodělal jsem totiž oboustranný zápal plic, když jsem se uhřátý po práci napil ledové vody.

V SA nás brance dál vojensky cvičili. Náš sturmführer Sommer si mě brzy povšiml, protože jsem při sportovní střelbě dosahoval dobrých výsledků a byl jsem pokládán za jistého střelce. Směl jsem si vzít domů malorážku s množstvím munice, abych se cvičil v míření a střelbě. Ve volném čase jsem střílel na vrabce, kterých tu byly mraky. Vrabci se samozřejmě nedali, skoro to vypadalo, že mě vidí a včas frnknou. Musel jsem se připlížit hodně opatrně, abych je dostal. Ještě pozornější byli malí krkavci. Opakování však dělá mistra a já přece jen dosahoval jistých pokroků.

Dne 22. června 1941 vypukla válka s Ruskem. Protože jsme bydleli těsně u hranic, mohli jsme dobře sledovat, jak vojáci wehrmachtu přecházejí na druhou stranu. Rusové byli zatlačeni na východ a prchali. Hranice mezi Litvou a Německem byla bez ohledu na to střežena i v budoucnu a hustě obsazena pohraničními hlídkami. Často jsem se tudy proplížil, protože jsem krajinu dobře znal. Muselo se to dělat opatrně a dávat pozor, kde pohraničníci právě jsou a kde se schovávají. Měl jsem rád přírodu, učil jsem se ji už tehdy pozorovat a snadno jsem úkryty celníků odhaloval.

Na druhé, litevské straně hranic se daly některé věci těžko sehnat. Velká poptávka byla například po zapalovačích, křesadlech, mastku. Nakupoval jsem nedostatkový tovar v Schirwindtu nebo Schillfelde a dopravoval ho do Litvy. Dostával jsem za to slaninu, uzenky, máslo i husy, tedy věci, po nichž byla sháňka. U nás v Německu byly tehdy již zavedeny lístky a lidé občas pociťovali, že chybí to či ono. Když odbila půlnoc, přikradl jsem se k pohraniční řece i s věcmi určenými ke směně, stále ve střehu, abych nepadl do rukou pohraničníků. Srdce mi bušilo jako na poplach. Záhy jsem se naučil, jak přemáhat strach a vtisknout si daný prostor do paměti. Pro budoucího odstřelovače to byla ta nejlepší škola, neboť na frontě opravdu záleží na pečlivém průzkumu terénu a každá nepozornost může člověka stát život.

* Schlossberg (do roku 1938 Pillkallen), dnes Dobrovolsk v Kalinigradské oblasti Ruské federace. Obec Tannenwalde po druhé světové válce zanikla.

* Zaniklý statek Arna Braemera s 330 ha půdy, do roku 1928 známý pod názvem Kummetschen.

2. Stávám se vojákem – Osudové léto 1943

V červnu 1943 mi přinesl listonoš povolávací rozkaz přímo na pole, kde jsem pracoval. Ihned jsem vypřáhl své koně a cválal ke statku. Byl to můj poslední pracovní den ve Fichtenhöhe. Příští den mě moji rodiče doprovodili k malému nádraží v Doristalu. Tam jsme se rozloučili. Matka mi tehdy řekla: „Bruno, nezapomeň na Boha a Bůh na tebe taky nezapomene. Budu se za tebe ve dne v noci modlit, tvůj život je v rukou Páně. Vím, že musíš do armády a že na tom nemůžeš nic změnit. Konej svoji povinnost a pamatuj, že i nepřátelský voják má doma matku nebo ženu s dětmi, blízké lidi, kteří čekají, až se vrátí, stejně jako já čekám na tebe.“ Nastoupil jsem do vagónu a maminku políbil, možná že naposledy. Z loučení jí bylo zle, byl jsem přece její jediný syn, její bohatství. Vlak odsupěl do neznáma.

Dne 22. června 1943 jsem narukoval k výcvikové rotě 22. záložního střeleckého praporu v Gumbinnenu ve Východním Prusku, a tak začal můj vojenský život. Pořadovky a dril jsem rád neměl. V Gumbinnenu jsem složil vojenskou přísahu. Po týdnu jsme měli první střelby s ostrou municí. Každý z nás dostal pět nábojů a musel střílet do terče s dvanácti kruhy. Nevěděl jsem, jak má zbraň střílí, vždyť to bylo poprvé, co jsem ji měl v ruce. Prvním nábojem jsem trefil desítku v dolní části kruhu. Trochu jsem hlaveň zvedl a zasáhl jedenáctku. Třemi dalšími výstřely jsem pokaždé trefil dvanáctku. Náhodou šel kolem velitel praporu a viděl výsledky mého snažení. Dal mi znovu pět patron a chtěl, abych absolvoval ještě jedno kolo. Ve všech případech jsem zasáhl dvanáctku. Ptal se mě, kde jsem se naučil tak střílet. Odpověděl jsem, že jsem byl brancem SA a vyhověl jsem všem požadavkům; získal jsem také branecký odznak.

Už dva týdny po narukování jsem za dobré střelecké výsledky dostal sedmidenní dovolenku, kterou mi moji kamarádi velmi záviděli. Směl jsem jet domů za matkou, koneckonců Fichtenhöhe nebylo od Gumbinnenu daleko.

Koncem července 1943 nás naložili do vyzdobeného nákladního vagónu a odvezli nás k polnímu výcvikovému praporu do Ruska. Ve dne jsme prodělávali výcvik, v noci jsme střežili dráhu Minsk – Orša před útoky partyzánů, kteří na železnici působili značné škody.

Jednou jsem na stojce usnul, a když jsem se probral, zjistil jsem, že má zbraň je pryč. Vzal mi ji poddůstojník, který přišel na kontrolu. Poddůstojník mě předal strážím; strašně jsem se styděl, když mě zavřeli do vězení. V poledne mě službukonající poddůstojník a dva vojáci s nasazenými bodáky odvedli k nadporučíku Braunovi do písárny. Braun mi vyložil, co to znamená spát na stráži a jaké nebezpečí to s sebou přináší. Víc potrestán jsem už nebyl, poslali mě jen drhnout podlahu.

V naší výcvikové rotě jsem vynikl již při prvních ostrých střelbách. Před zraky nadporučíka Brauna a velitele praporu jsem na vzdálenost 100 metrů střílel do terče s dvanácti kruhy a pěti výstřely jsem získal 59 bodů. Nechali mě střílet ještě pětkrát na zamaskovaný terč, přičemž tentokrát jsem docílil osmapadesáti bodů z šedesáti možných.

3. Kurz odstřelovačů – Výcvik ve Vilniusu

Ve výcvikové rotě jsem nepobyl dlouho. Už po víc než měsíci mě odveleli do Vilniusu v Litvě, kde jsem nastoupil do kurzu odstřelovačů na tamní Ostrostřelecké škole. Škola se nacházela v kasárenském areálu přímo vedle chrámu sv. Petra a Pavla. V témže objektu fungovala i Válečná škola, v níž studovali budoucí důstojníci. Náš kurz probíhal od 1. srpna do konce prosince 1943.

Promítali nám ukořistěné ruské filmy, při nichž jsme poznávali, co odstřelovač musí perfektně zvládat, např. průzkum terénu, maskování, přesnou střelbu či odhad vzdálenosti.

Během pěti měsíců jsme se naučili myslet i na ty nejmenší detaily, abychom nepřátelské odstřelovače včas identifikovali a nestali se sami jejich obětí. Vyučující byli fajn. Učili nás rozeznávat v terénu cíle, předávat svá pozorování ostatním, odhadovat vzdálenosti a střílet na pohyblivé cíle. Dělal jsem při střelbách do školních terčů velké pokroky a strefoval jsem se s až pozoruhodnou jistotou. Bylo mi jasné, že se toho za pět měsíců musím naučit co nejvíc, abych přežil nasazení v poli.

V závěru kurzu jsem dostal nejnovější odstřelovačskou karabinu se zaměřovačem, dalekohled a maskovací blůzu. Odevzdali mi též potvrzení o úspěšném absolvování školy a poučili mne, že svou zbraň nesmím nikdy dát z ruky.

4. U bojové jednotky – 68. pěší divize

Počátkem ledna 1944 jsem se vydal na zpáteční cestu k polnímu výcvikovému praporu do Kolomyje, nedaleko od dráhy Orša – Minsk. Tam bylo všechno vzhůru nohama, neboť naši jednotku nakládali do připraveného železničního vagónu. Celý výcvikový prapor se měl stát součástí 196. granátnického pluku 68. berlínsko-braniborské pěší divize, nově formované ve výcvikovém prostoru Dębica poblíž Krakova.

Jeli jsme přes celé Polsko a často stavěli, neboť partyzáni vyhrazovali trať do povětří a bylo nutné ji opravovat.

V dębickém výcvikovém prostoru nás přidělili k jednotkám. Já jsem převzal funkci odstřelovače u 2. praporu 196. granátnického pluku. Dali mi třítýdenní dovolenku a směl jsem odjet domů. Volno uběhlo rychle.

Když jsem se vrátil k jednotce, bylo rozhodnuto, že nás i s 68. pěší divizí přesunou k Tarnopolu, kde se tou dobou intenzivně bojovalo. Ale kousek před cílem vlak zastavil, protože ruské tanky prolomily německé obranné linie a město Tarnopol již bylo zcela obklíčeno. Frontové velení nás poslalo zpět k záložnímu praporu do výcvikového prostoru Meseritz[*] u Frankfurtu nad Odrou (zvaného „tábor žížal“).

Součástí 68. pěší divize byly 169., 188. a 196. granátnický pluk, 168. dělostřelecký pluk, 168. průzkumný oddíl, 168. oddíl stíhačů tanků a další jednotky podle tehdy obvyklého schématu platného pro pěší divize. Na počátku války s Ruskem v červnu 1941 se divize nalézala na východě. Účastnila se bojů u Čerkass, Poltavy a Charkova, v první polovině roku 1942 bojovala u Izjumu, od podzimu 1942 do počátku příštího roku u Voroněže, na jaře 1943 působila v obojanském kotli a u Sum, za letní ofenzívy u Kurska a v zimě let 1943–1944 pomáhala tankové divizi Waffen-SS Leibstandarte Adolf Hitler v prostoru Kyjeva, Žitomiru a Radomyšle.

V únoru a březnu 1944 byla divize reorganizována na vojenském cvičišti Demba, kde od ní oddělili bojovou skupinu pro akci u Kovelu. Zatímco my jsme se dál cvičili v Meseritz, větší část naší divize sváděla nepřetržité obranné boje v Tarnopolu. Její příslušníci byli ve městě obklíčeni a utrpěli těžké ztráty, ale podařilo se jim probít se ven.

Poté v divizi doplnili stavy. Já jsem se znovu hlásil na štábu 2. praporu 196. granátnického pluku.

* Dnes Międzyrzecz v Polsku.

5. Na frontě – V prostoru Lvova

Měli jsme na frontě vystřídat maďarskou jednotku, která prošla těžkými boji na západní Ukrajině a ztratila mnoho mužů.

Odpoledne jsme dosáhli výchozích pozic a provedli zamaskování. Nechtěli jsme, aby nás nepřítel, jehož letadla byla stále ve vzduchu, předčasně objevil.

Nacházeli jsme se poblíž Lvova a podléhali jsme i s naší 68. pěší divizí 1. maďarské armádě.

Teď půjde do tuhého. Bylo nám úzko u srdce, neboť jsme jasně slyšeli lomoz bitvy – hřmění děl a palbu z ručních zbraní. Jaký mě asi čeká osud?

Když se setmělo, postupovali jsme kupředu kolem hořícího sovětského tanku, který prorazil naše linie a dostal zásah pancéřovou pěstí. Byl cítit pach škvařícího se masa. Všude leželi mrtví Němci, Maďaři a Rusové. Jejich těla byla nadmutá, zčernalá a zapáchala, poněvadž se už nějakou dobu povalovala na slunci. Vystřídali jsme Maďary, kteří zanechali své mrtvé na místě. Pohyb v sektoru brzy zaregistroval nepřítel a zahájil rušivou palbu na naše postavení.

Nedaleko od nás stál selský dvůr, v jehož středu jsme umístili minomet. Během chvilky klidu se obsluha chystala pojíst trochu chleba, když tu na místo dopadl granát, jednomu z našich kamarádů prorazil hlavu a druhému rozerval břicho a prsa. Jen několik hodin poté, co jsme zaujali pozice na frontě, jsme ztratili dva své druhy. Chtěl jsem je nejdřív přikrýt slámou, pak jsem ale odtud co nejrychleji zmizel a třásl se po celém těle.

V 10.00 se na nás snesla dělostřelecká palba. Nepřátelské tanky a pěchota zahájily útok. Byly to potyčky lokálního významu, Rusové jen hledali slabá místa v našem úseku fronty. Mnozí z nás spustili střelbu už na vzdálenost pěti až šesti set metrů, asi spíš ze strachu. Nemělo to cenu, protože úspěch se mohl dostavit, až když byl nepřítel 150–200 metrů od nás. Já svůj strach přemohl už dříve. Přirozeně jsem myslel na umírání a připomínal si matčina slova na rozloučenou, abych nezabíjel, nýbrž jen plnil svou povinnost. Byli jsme ale všichni vojáci. Musel jsem střílet. Tady platilo, že buď já, nebo nepřítel!

Sledoval jsem u Sovětů jednoho důstojníka s asiatskými rysy a pistolí v ruce, který hnal vojáky proti našim pozicím – toho jsem skolil. A střílel jsem dál. Co výstřel, to zásah. Tak jsme donutili nepřítele, aby se kryl. Kdo se vztyčil a chtěl pokračovat v postupu, byl zasažen. Komisaři poháněli zezadu vojáky proti naší obranné palbě. Na ně jsem mířil v první řadě a vyřazoval je. Když Rusové vpředu zjistili, že jejich komisaři padli, obrátili se a vrátili do výchozích postavení. V našem úseku jsme útok odrazili.

V sektoru sousední roty nasadil nepřítel vedle pěchoty i tanky. Bylo nutné, aby palba oddělila pěchotu od ocelových kolosů, neboť tanky podporované pěšáky jsou obzvlášť obávanou zbraní.

Před útokem jsem měl 120 nábojů. Musel jsem doplnit munici. Do celkového počtu mých zásahů se bojový křest nezapočítává, neboť ještě nebylo nikoho, kdo by mi úspěšnou střelbu potvrdil. Při odrážení útoku jsem pochopil, že někteří naši vojáci mají hledí na karabinách nastavena na šest set metrů. Zapomněli si je přenastavit na sto metrů, když nepřítel pronikl na tuto vzdálenost.

Zprvu si mě u naší jednotky nikdo moc nevšímal. Až když bylo zřejmé, co všechno odstřelovač zmůže a kolik toho na něm závisí, pohled mých kamarádů se změnil. I nepřátelé zřejmě zaregistrovali, že v protilehlém sektoru působí odstřelovač, neboť se pohybovali opatrněji.

Mohl bych některé Rusy snadno zasáhnout, ale nechtěl jsem se hned prozradit. Prohlížel jsem si pozorně terén a co možná nejpřesněji určoval vzdálenosti. Střelecké zákopy Rusů se táhly zhruba 400 až 600 metrů od nás.

Jeden nepřátelský odstřelovač nebyl v zákopu, ale ležel dobře zamaskovaný v území nikoho, odkud střílel na naše kamarády. Měl v těch místech dobrý rozhled na naše postavení.

Nepřátelské zákopy byly obsazeny hustěji než naše, každých deset až patnáct metrů dřepěl Ivan. U nás činily rozestupy mezi jednotlivými vojáky padesát až sedmdesát metrů. Ztráty se nijak nenahrazovaly, takže lidí na obranu bylo stále méně. Bojovou linii jsme přesto museli udržet.

6. První potvrzené zásahy – Květen 1944

Bojovali jsme u obce Lesná Slobodka.[*] Když se 8. května 1944 pomalu rozednilo a já hleděl směrem na východ, dal se terén v zaměřovači mé karabiny dobře pozorovat. Všiml jsem si, že nepřátelský odstřelovač, jehož jsem již dříve objevil tři sta metrů před sebou, změnil své postavení. Viděl jsem přesně jeho pohyby v trávě. Lopatkou si odkopal drny a naskládal je před sebe; umístil tam i svou zbraň. Na sobě měl maskovací blůzu a na obličeji masku. Jeho kroky v trávě prozradily, kde přesně se nachází. Poněkud vpravo byla vyvýšenina s hromadou suti, pravděpodobně tam kdysi stával dům. Toto místo mě přitahovalo jako magnet. Stále znovu jsem kontroloval pozici slunce.

Kolem poledne jsem zaregistroval, jak se na tom místě něco zablesklo a pohybovalo se to. Pochopil jsem, že tam ve sklepě mají Rusové dělostřeleckou pozorovatelnu. Dalekohledem mohli dobře sledovat naše postavení a koordinovat dělostřeleckou palbu. Když jsem se díval dál, všiml jsem si maskovací sítě, která se lehce pohybovala. Na tomto místě byl spojovací zákop příliš mělký, špatně zamaskovaný, a dal se proto dobře sledovat. Ke sklepu se blížili Rusové. Ve vzdálenosti asi 500 metrů byli ve spojovacím zákopu dva. Podle uniforem jsem poznal, že půjde o vyšší důstojníky. Jednoho jsem zastřelil. Druhý patrně utrpěl šok a zůstal stát na místě. Měl jsem už nabito a zastřelil jsem i jeho.

Ruský odstřelovač, který po mně už dřív slídil, ihned zjistil moji pozici. Trochu se otočil a vzpřímil se, ale vtom jsem ho zasáhl. Jeho kulka mi prosvištěla těsně kolem hlavy, vypálit stihl i on.

Tento den mi potvrdili jeden zásah.

Druhý a třetí následovaly 9. května 1944, opět u Lesné Slobodky. Toho dne dopadaly na 7. rotu našeho 196. granátnického pluku dobře mířené střely z minometu. Nebylo pro mne jednoduché vypátrat ruské postavení. Musel jsem vylézt na strom. Ve vzdálenosti 300  metrů jsem zahlédl dobře zamaskované a opevněné postavení Rusů se silnou posádkou. Viděl jsem tank a protitanková děla. Bylo potřeba hodně trpělivosti, když jsem vyhlížel nějakého výše postaveného Rusa. Čekání se vyplatilo. Podél zákopu šel s několika důstojníky dobře oblečený muž a toho jsem na 300 metrů střelil. Brzy nato jsem na stejnou vzdálenost trefil dalšího nepřítele. Oba zásahy mi potvrdil poručík Walter, praporní pobočník, který plnil funkci pozorovatele.

Seskočil jsem ze stromu a už ruské dělostřelectvo pálilo směrem k místu, kde jsem se nalézal. Hlásil jsem 7. rotě a 2. praporu 196. granátnického pluku, že nepřítel je v pohotovosti a že lze brzy očekávat útok. Pak mne zasáhla střepina granátu a na delší čas mě vyřadila z boje.

Do první linie jsem se vrátil 2. července 1944. Nasadili mě na levém křídle 7. roty u silnice z Lesné Slobodky do Lesného Chlebičyna.[*] Zde jsem večer ve 20.30 zasáhl na vzdálenost 250 metrů zakopaného sovětského vojáka. Svědkem byl poddůstojník Hömann.

Dne 3. července 1944 jsem dosáhl u silnice ze Slobodky do Chlebičyna 5. a 6. zásahu. Ten den mi nařídili, abych se odebral k 5. rotě 196. granátnického pluku, kde jsem měl lepší výhled na nepřátelské pozice. Rusové se zachytili v lesnatém terénu a podnikali odtud četné lokální útoky, aby naše jednotky vypudili z jejich postavení. Nepřátelské linie se daly špatně rozeznat. Nic naplat, musel jsem zase na strom. Bylo třeba se obrnit trpělivostí.

Před sedmou hodinou večerní se objevili dva dobře oblečení vojáci, patrně důstojníci na obhlídce. Na okamžik zůstali stát a vydávali rozkazy; něco ukazovali na mapě. Vystřelil jsem a trefil prvního na šest set metrů. Druhý se ani nestačil vzpamatovat a padl také. Když jsem co nejrychleji seskočil ze stromu, spustila se ohlušující kanonáda z minometů a pěchotních zbraní. Pálili ve směru, kde tušili odstřelovače.

Nazítří nás začali zpracovávat svými tlampači. Říkali zhruba toto: „Němečtí vojáci, složte zbraně, válka je ztracená. Zaručujeme vám, že zůstanete naživu a že se po válce vrátíte do vlasti.“

Na mě měli obzvlášť spadeno, nazývali mě „krvežíznivým fašistou, který nemůže čekat žádnou milost“. Šel jsem jim pomalu na nervy, neboť angažovali další a další odstřelovače, aby mě dostali. Ale já jsem pokaždé vytušil, kde se uhnízdili. Cítil jsem zřetelně, když jsem se ocitl v jejich zaměřovači. Určitě nechybělo mnoho a mohl jsem být po smrti. Často se mě snažili vylákat, ale já nebyl tak hloupý, abych jim na to skočil. Několikrát vystrčili ven vycpanou figurínu v důstojnické uniformě, ale při pozornějším pozorování byla patrná její neživá tvář. I já jsem Rusy všelijak vábil, a když se pohnuli, střílel jsem po nich.

Rusové pálili na každého z našich vojáků. V předních liniích zabili více mužů odstřelovači než minomety a děla. Naše zákopy se táhly místy jen 200 metrů od sebe.

Jestliže na druhé straně někdo jen povysunul hlavu a já to viděl, hned letěla tím směrem kulka. Ruští odstřelovači jednali stejně. Stačilo jen, aby zákopy nebyly dostatečně hluboké, takže Rusové měli výhled, a už práskl výstřel. Tak jsme ztratili v ranních hodinách 3. července opět tři své kamarády.

Sedmého až jedenáctého zásahu jsem dosáhl 4. července 1944 u silnice ze Slobodky do Chlebičyna. Na levém křídle 7. roty 196. granátnického pluku vedla cesta do země nikoho. Tam se Rusové snažili budováním průkopů zajistit si lepší výchozí pozice. Byl jsem povolán, abych jim dílo překazil. Musel jsem být nadmíru trpělivý a plně se ovládat.

Ležel jsem u kóty 376. V 9.00 vykoukl jeden z Rusů z úkrytu. Ačkoli byl vidět jen pár vteřin, mně to stačilo. Měl jsem ho v zaměřovači a vypálil jsem na vzdálenost 200 metrů. Padl naznak. Na levém křídle roty jsem v 9.30 zastřelil dalšího nepřítele. Byl ode mě asi sto padesát metrů.

Večer jsem číhal na zakopané Rusy, kteří si vybudovali kryt, takže jsem je pořádně neviděl. Mezi půl devátou a devátou hodinou večer jsem se trefil celkem třikrát na vzdálenost 200 metrů.

Dobře si vzpomínám na obranné boje, při nichž nepřítel útočil a my ho odráželi. Rusové nechávali své mrtvé a zraněné tam, kde padli. Mysleli jsme si, že večer přijdou, aby spolubojovníky pohřbili, protože my bychom nikoho jen tak ležet nenechali. Ale neobjevila se ani noha. Jeden ze zraněných byl jen sto padesát metrů od našich zákopů a sto dvacet metrů od ruských linií. Pochopitelně jsem po něm nestřílel. Mysleli jsme si, že ho příští noc odnesou. Nazítří však ležel na tom samém místě a pohyboval hlavou. Byli jsme rozhořčeni, že Rusové nechávají své zraněné druhy jen tak klidně zemřít.

Dne 5. července 1944 jsem u silnice ze Slobodky do Chlebičyna dosáhl svého dvanáctého až šestnáctého potvrzeného zásahu. V úseku 7. roty 196. granátnického pluku jsem zaujal v noci postavení v zemi nikoho, asi padesát metrů od našich minových polí.

Když kolem čtvrté ráno trochu ustoupila tma, zpozoroval jsem na nepřátelské straně odstřelovače. Byl na stromě. Podařilo se mi ho dvěma ranami zneškodnit. Zřítil se dolů a zůstal viset ve větvích.

Rusové se v předchozích hodinách posunuli dopředu a vybudovali zde nové kulometné hnízdo. Vypátral jsem ho.

Dostal jsem do kříže zaměřovače dalšího odstřelovače. Vystřelili jsme skoro současně a zřetelně jsem viděl, jak se zhroutil, zatímco jeho kulka trefila prostor přede mnou.

Umlčel jsem také nepřátelský kulomet. Jeho obsluha byla na vzdálenost 200 metrů zlikvidována. Svědek: poručík Kaul.

* Dnes Lisna Slobidka v Ivano-Frankivské oblasti na Ukrajině (severozápadně od Kolomyje). Polský název je Słobódka Leśna.

* Dnes Lisnyj Chlibyčyn cca 5 kilometrů severozápadně od Lisné Slobidky. Polský název je Chlebiczyn Leśny.

7. Mé první zkušenosti – V kůži odstřelovače

Odstřelovač by měl dbát na mnohé věci, v prvé řadě na dobré nastřelení své zbraně. Připravil jsem si malý kousek papíru, upevnil ho sto metrů od sebe a namaloval na něj rudý bod, který se dal překrýt palcem. Všech pět výstřelů bod trefilo a já mohl otvory opět palcem překrýt.

Odstřelovač musí dobře odhadovat vzdálenosti a všímat si, odkud vane vítr. Každý detail je důležitý. Je třeba se stále učit. Při pochodu nebo v zákopech jsem pořád zkusmo odhadoval vzdálenosti, protože za druhé světové války jsme ještě neměli k dispozici zaměřovací dalekohledy s vestavěnými dálkoměry. Správné rozpoznávání cíle má rovněž svůj význam. Člověk sleduje prostor odshora dolů, zleva doprava a zpět, aby zjistil, zda je před ním přírodní terén, nebo umělá zamaskovaná plocha, zda listy už nežloutnou a tráva stojí zpříma. Rusové byli mistři v maskování. Jejich odstřelovači byli zpravidla lovci z tajgy, srostlí s přírodou.

Je třeba zvládat a stále znovu trénovat střelecké dovednosti. V zaměřovacím dalekohledu je cíl několikanásobně zvětšený. Místo vzdálené 400 metrů působí tak blízko, jako by bylo jen sto metrů od odstřelovače. Při míření je cítit tlukot srdce. Jakmile se cíl ocitne v kříži zaměřovače, je třeba hned stisknout spoušť. Jazýček spouště se musí mačkat zlehka, aby se hlaveň nepohnula. Aby člověk cíl správně trefil, je samozřejmě důležitá i sebedůvěra.

S jistotou se dá střílet i na osm set metrů, ale na sto až čtyři sta metrů je úspěch zaručenější. Střílet jen tak je k ničemu. Když nepřítele nezasáhnete, zasáhne on vás.

V případě, že si mě vyžádala nějaká rota našeho praporu, kterou si vzali na mušku nepřátelští odstřelovači, a pár kamarádů to už mezitím odneslo, ze všeho nejdřív jsem si prošel terén v úseku této roty a přemýšlel jsem, které místo bych si jako Rus vybral k akci. Odstřelovač nikdy nestřílí přímo před sebe, nýbrž zhruba čtyřicet stupňů do strany, aby nebyl tak snadno odhalitelný. Musí se dobře krýt a maskovat místo, odkud má dobrý výhled na nepřátelské zákopy. K tomu přistupuje přesný odhad vzdálenosti, aby nestřílel nad cíl nebo do země před něj. Někteří odstřelovači používali střely se stopovkou, což ale opravdu nedoporučuji. Nepřítele to varuje a stanoviště odstřelovače je rychleji odhaleno.

Odstřelovač si nikdy nesmí vybrat k palbě markantní bod v terénu, např. strom, který lze rychle identifikovat. Maskování se musí přizpůsobovat okolním přírodním podmínkám. Je třeba počítat s tím, že nepřátelští odstřelovači jsou zrovna tak dobře vycvičeni jako vy. Pečlivost, sebedůvěra a sebeovládání nesmí vést nikdy k tomu, že nepřítel najde vaše slabé místo a využije ho. Malá nepozornost stačí, aby vás skolila kulka. Je nutno vždy ověřovat, zda před sebou máme cíl, nebo je to léčka. Mířit se musí bleskově a rychleji než nepřítel, neboť život máme jen jeden.

Já sám jsem se zúčastnil dvaapadesáti odstřelovačských soubojů a některé jsem přežil jen proto, že protivník špatně odhadl vzdálenost. Střílel buď příliš nízko, nebo příliš vysoko, anebo nevzal v potaz roli větru.

Odstřelovač musí mít šestý smysl, aby co možná nejdřív dokázal odhalit odstřelovače nepřítele.

Během své služby jsem používal karabinu vzor 98k[*] s tunelovou muškou a zaměřovacím dalekohledem firmy Ajack. Zaměřovací dalekohled zvětšoval čtyřnásobně, montáž byla nízká a otočná.

Bez významu není ani to, jaká munice se používá. Já měl k dispozici speciální druhy (nejlepší byla ukořistěná jugoslávská a německá předválečná, která měla menší rozptyl).

Odstřelovač musí přihlížet k pozici slunce a sledovat, zda jeho zaměřovač neodráží světlo a neprozrazuje místo, odkud se střílí. Když jsem šel do boje, oblékal jsem si speciální maskovací blůzu s kapucí, kterou dostávali jen odstřelovači. Navenek měla barvu půdy a uvnitř byla bílá, dala se nosit i naruby a byla velmi dobře střižená. Člověk mohl pohodlně mířit v jakékoli pozici.

O zbraň je třeba pečovat, hlaveň musí být bez poskvrnky a řádně naolejovaná, neboť i na tom závisí osud vojáka. Když pušku někam věšíte či pokládáte, je třeba dbát na to, aby nemohla spadnout a poškodit se. Voják se musí na svou zbraň za všech okolností spolehnout.

Odstřelovač podléhá veliteli praporu, proto se před akcí hlásí u roty a pak znovu na praporu.

* Zkratka „k“ znamená „kurz“, tj. „krátká“.

8. Zkouška ohněm – Boje u Maďarské strže

Sedmnáctého až dvacátého potvrzeného zásahu jsem dosáhl 6. července 1944 v Luňském průseku, severně od Maďarské strže. Nacházel jsem se se dvěma muži v sektoru 5. roty 196. granátnického pluku. Měli jsme za úkol proniknout do lesního úseku Rusů a  zjistit, kde si nepřítel zřídil a opevnil postavení. Jeden strážný nás zahlédl a já ho musel zastřelit. Brzy nato jsem trefil ještě jednoho, který chtěl přejít přes průsek.

Při dalším postupu nás spatřil nepřátelský výzvědný oddíl v počtu sedmi mužů, který se nám snažil odříznout ústupovou cestu. Jednal jsem neprodleně, zastřelil jsem prvního kulometčíka a pronikl zpět do sektoru 5. roty. Odtud jsem v místech lesního záseku, kde se i nadále pohyboval výzvědný oddíl, trefil ještě jednoho Rusa, podle oblečení důstojníka. Neutrpěli jsme žádné ztráty a všichni jsme se vrátili k naší jednotce. Svědkové: poddůstojník Herzel a svobodník Walter.

Dne 6. července 1944 mi udělili Železný kříž 2. třídy. Po dvacátém zásahu mi v dopise blahopřál velitel mé divize. V textu se pravilo: „ Za Vaše vzorné a vynikající výkony při plnění povinností odstřelovače Vám uděluji zvláštní pochvalu. Scheuerpflug v. r., generálmajor. “

Potvrzené zásahy 21 až 28 ze 7. července 1944. Ráno jsem byl u 6. roty 196. granátnického pluku na silnici ze Slobodky do Chlebičyna, kde se mi ve 3.30 podařilo zneškodnit v „zeleném pekle“ ruského strážného, poblíž sektoru sousední 5. roty. Strážný předtím ostřeloval kulometem naše pozice. Zasáhl jsem ho na dvě stě metrů do hlavy. O čtvrt hodiny později jsem vyřadil z boje samopalníka střílejícího na naše linie .

Pak mě nasadili v Luňském průseku v sektoru 5. roty, severně od Maďarské strže. Vylezl jsem na strom, odkud jsem mohl dobře pozorovat ruská postavení. Vládl tam čilý ruch, pravděpodobně se chystal útok. V 7.00 jsem na 600 metrů zastřelil důstojníka nápadného svým oblečením i postavou.

Útok Rusů jsme odrazili, pak nás Ivani nechali chvíli v klidu. I dělostřelba se odmlčela. Vylezl jsem znovu na strom, abych na nepřátelské linie lépe viděl. Kolem 20.00 jsem zaregistroval, jak se jeden Rus chystá proniknout přes průsek. Podařilo se mi ho na vzdálenost šest set metrů dostat. Po výstřelu propukla kolem pekelná vřava. Devět Rusů, kteří mě lokalizovali na stromě, zahájilo palbu z kulometů a samopalů. Zůstal jsem dál v koruně a ve 20.15 trefil prvního kulometčíka. Když jsem v nepřátelské palbě unikl do krytu, vypálil jsem z dvou set metrů na sovětského důstojníka, který se chtěl sám ukrýt.

V Luňském průseku jsem ze vzdálenosti šesti set metrů zastřelil dalšího Rusa. Předtím na stromě jsem kolem čtvrt na devět večer zaznamenal ještě jeden úspěch. Na vzdálenost 200 metrů to schytal ruský samopalník.

Potvrzené zásahy 29 až 30 z 10. července 1944. Leželi jsme dobře maskováni v zemi nikoho a čekali jsme, až se snese noc. Nepřítel prohledával předpolí, aby nás našel; nesměli jsme se pohnout, abychom nebyli objeveni. V časných ranních hodinách 10. července jsem zasáhl jednoho samopalníka, poté co na nás začal střílet. Dvacet metrů od něj se objevil další. Zjistil, kde je moje stanoviště, a pálil po mně. Střelil jsem ho na 180 metrů do hlavy, bylo asi 3.20.

Potvrzené zásahy 31 až 33 z 11. července 1944. Byl jsem zase u 5. roty 196. granátnického pluku při Maďarské strži. Měl jsem vypátrat, kde se nachází pozorovatelna nepřátelského dělostřelectva, odkud se dalo dobře obhlížet naše postavení. Nebyl to jednoduchý úkol, protože nepřítel se uhnízdil v lese, asi 800 metrů od nás. V ranní mlze jsem vyrazil se svým pozorovatelem z našich linií. Pronikli jsme až na vzdálenost 280 metrů od nepřítele a zahrabali se v zemi nikoho. Obzvlášť jsme se snažili, abychom byli dobře zamaskováni. Já se nacházel na vyvýšenině, kde jsem měl lepší výhled do terénu. Když se mlha rozplynula a ukázalo se slunce, spatřil jsem sovětského dělostřeleckého pozorovatele, jak leze na strom se zabudovanou plošinou. Sledoval dalekohledem naše postavení. Zabil jsem ho na vzdálenost 280 metrů a  rozstřílel jsem i jeho dalekohled, který se leskl v paprscích slunce.

Navečer jsem pobýval u Lesné Slobodky v sektoru 2. roty 188. granátnického pluku. Rusové pálili z děl a granátometů. Zdařily se mi dva zásahy na vzdálenost 300 metrů.

Nepřátelský výzvědný oddíl o síle asi dvaceti mužů nás v zemi nikoho systematicky hledal. Naši ženisté na ně spustili palbu, abychom se já i pozorovatel mohli doplazit zpátky k německým liniím. Kryli jsme se, jak jen to šlo. I náš prapor měl ztráty.

Potvrzené zásahy 34 až 36 u Lesné Slobodky, 12. července 1944. Sloužil jsem i příští den v sektoru sousedního 188. pluku, opět v úseku 2. roty. Protože zákopy obou stran se táhly 800 až 1 000 metrů od sebe, nebyla situace z mého pohledu příznivá.

Postoupil jsem až do vzdálenosti dvou set padesáti metrů od linií protivníka. Z výše položeného pahrbku jsem získal dobrý přehled o nepřátelských pozicích. Sledoval jsem terén pozorně a  z pohybu Rusů jsem si odvodil, kde je velitelský bunkr. Ve 14.00 vyšel z bunkru důstojník. Dalo se to poznat podle toho, že měl čepici, neboť vojáci na frontě nosili ocelové přilby. Zastřelil jsem ho. Když vyšel z bunkru další, aby mu pomohl, trefil jsem na 250 metrů i jeho.

Potvrzené zásahy 37 až 39 z 13. července 1944. Ráno kolem 3.30 jsem ze stromu zasáhl sovětského vojáka vzdáleného 250 metrů. Pak si mě povolali k 5. rotě 196. granátnického pluku u Maďarské strže a dostal jsem za úkol vystopovat dělostřeleckého pozorovatele Rusů a zneškodnit ho. Pozorovatel řídící palbu na naše pozice působil mým kamarádům ztráty. Musel jsem se dostat před naše linie a přitom na mě pálil střelec na stromě. Když jsem se probojoval až na jakousi vyvýšeninu, toho muže jsem vypátral a zastřelil. S maximální trpělivostí jsem pak hledal dělostřeleckého pozorovatele. V 18.00 jsem objevil dobře zamaskované stanoviště na stromě a z tří set metrů jsem pozorovatele zlikvidoval.

Ve dnech 12. až 13. července jsem dosáhl ještě dalších pěti zásahů, žádný z nich však nebyl potvrzen.

Potvrzené zásahy 40 až 41 u silnice do Lesné Slobodky, 14. července 1944. Ze stanoviště jsem mohl sledovat, jak se jeden Rus činí u hromady hořícího chrastí. V časných ranních hodinách jsem ho zastřelil spolu dalším vojákem, který byl u  zákopů.

Potvrzené zásahy 42 až 43 u Maďarské strže, 17. července 1944. Pronikl jsem do vzdálenosti dvou set padesáti metrů od našich linií a obhlížel jsem z malého návrší terén. Tři sta metrů před sebou jsem spatřil dva sovětské předsunuté pozorovatele, kteří zaujali pozici na stromech. Oba jsem vyřadil z boje.

Potvrzené zásahy 44 až 47 na kótě 234 u silnice ze Sbvisky do Gislovije, *  26. července 1944. Nasadili mě jako spojku 2. praporu u štábu našeho 196. granátnického pluku. Odpoledne mě překvapil ruský výzvědný oddíl vedený dvěma důstojníky, který mě ze vzdálenosti 100 metrů ostřeloval. Hned jsem se začal bránit a oba důstojníky jsem zabil. U nepřítele zavládl chaos, což jsem využil ke změně stanoviště. Zastřelil jsem dva kulometčíky, ostatní vojáci se vzdali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odstřelovačské eso.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.