Larry Correia v nakladatelství

FANTOM Print

LOVCI MONSTER

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis

GRIMNOIRSKÉ KRONIKY

Drsná magie

Magické pouto

Okovy války

PAMĚTI LOVCŮ MONSTER (spoluautor John Ringo) *

Grunge *

Sinners *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2016

Copyright © 2013 by Larry Correia

Cover © Petr Willert

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-826-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-827-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Joeovi

Poděkování

Děkuji členům Reader Force Alpha za komentáře, rady a opravy; Mikeovi Kuparimu, který mi pomáhal vytvářet svět Grimnoirských kronik; Justinu Otisovi a Auře Farwellové za ilustrace v Glosáři; Zachary Hillovi za vnitřní ilustrace a úžasným lidem v Baen Books za všechno, co dělají.

Předehra

Nemohu přijmout váš kánon, podle kterého bychom měli kouzelníky, papeže a krále hodnotit se shovívavostí, protože oni se nemohou dopustit ničeho zlého. Je-li tu proti držitelům moci nějaký předpoklad, pak naprosto opačný, a měl by se zhoršovat s jejich zvětšující se mocí. Moc korumpuje a absolutní moc korumpuje absolutně. Téměř všichni velcí lidé byli špatní lidé, a i když využívají svůj vliv a ne autoritu, stále se k tomu přidává tendence nebo jistota korupce. Historie dokazuje, že ta největší jména jsou spjata s největšími zločiny.

Lord John Dalberg-Acton

The Rambler, 1885

Sin-ťiang, Čína, 1887

Stopař byl blízko.

Okubo ve vzduchu cítil jeho nepřirozenou přítomnost. Brána pevnosti před ním ležela vyvrácená na zemi. Několik jeho zvědů se šlo podívat dovnitř, ale on věděl, s jakým hlášením se vrátí. Nebude tam ani stopa po přeživších. Strážnice, na kterou viděl, vyprávěla až příliš známý příběh – žádná těla, jen zaschlé krvavé skvrny, neidentifikovatelné kusy masa a špinavá látka vlající ve větru.

Kůň pod ním se ošíval, nechtěl se přibližovat k nebezpečnému pachu. Zdálo se, že zvířata dokáží Nepřítele ucítit mnohem dřív než lidé, i když na tom rozdílu už nezáleželo. Dokonce i ti bez sebemenšího magického talentu by vycítili špatnost toho místa. Celá poušť páchla zkažeností.

Už to nebude trvat dlouho. Jejich štvanice brzy skončí bitvou, u které Okubo doufal, že se stane legendou.

Muž, který jel na koni vedle něj, uctivě poznamenal: „Dnes odpoledne se zdáte být obzvláště napjatý, můj pane.“

„Opět nahlížíš do mé hlavy, Hattori?“

„Jistěže ne,“ odpověděl Hattori. „Pokoušet se zaslechnout vaše myšlenky by bylo urážlivé.“

„Pravda…“ přikývl souhlasně Okubo, který se nijak nebál, že by mu čtenář myšlenek mohl ukrást jeho tajemství. Při nejedné příležitosti jim ukázal, jak hrozivé následky by takový pokus měl. Před pár dny to zkoušel jeden čchingský špeh. V magickém umění byl velmi zběhlý, ale jakmile Okubo ucítil narušení, udeřil na něj svou Mocí tak silně, až špehovi popraskaly cévy v mozku a z uší mu vystříkla krev. „Urážlivé a někdy i smrtící.“

„Jistě, to také,“ uchechtl se Hattori. „Nepotřebuji magii, abych poznal, na co myslíte, když jsou vaše obavy tak patrné na vašem čele.“

„Budu na tom muset zapracovat,“ prohlásil Okubo. Válečník si svou tvář musel na veřejnosti hlídat neustále. Předvádět cokoli jiného než absolutní kontrolu by byla slabost a Okubo slabostí pohrdal. „Ano, Hattori, jen hlupák by neměl obavy. Již brzy toho nájezdníka najdeme a výsledek našeho boje rozhodne o osudu celého světa. Nebojím se smrti, ale odmítám selhání.“

Okubo předal koňské otěže svému podřízenému a s nacvičenou elegancí sklouzl z jeho hřbetu. Poklekl vedle jedné velké rudé skvrny v písku. Protože bojoval v bezpočtu bitev, byl Okubo s krví obeznámen výjimečně dobře a obvykle dokázal odhadnout, kdy byla prolita. „Ztrácíme na ně jen několik hodin.“

„Věřím, že máte pravdu.“ Ani Hattorimu nebyla díky jeho zločinné minulosti krev cizí, většinou ji proléval nožem v temných zapadlých uličkách Eda. Hattori býval bezectný a násilný vymahač dluhů, ale Okubo mladíka do Temného oceánu naverboval i tak. Okubovi nezáleželo na tom, do jaké společenské třídy se jeho válečníci narodili, jeho zajímala jen jejich užitečnost a Hattori byl velice užitečný. „Ztrácí náskok. Doháníme je.“

Okubo zaslechl své bojovníky, vracející se z pevnosti. Byli potichu jako duchové, ale Okubo bez potíží slyšel i duchy. Nevzhlédl. „Je to stejné jako v ostatních?“

„Žádná těla,“ hlásil velitel zvědů Širojuki. „Stejně jako v každé vesnici, kterou prošel. Chybí celá posádka, přinejmenším stovka vojáků. Ze zbrojnice si odnesli pušky a munici.“

„Soudě podle stop, které zanechal v ostatních vesnicích, ten tvor naverboval nejméně tisíc mužů,“ odhadoval Hattori.

Okubo přikývl. Hattori však zapomněl na ženy a děti. Stopařovi na tom nezáleželo. On uměl formovat každé maso.

„Ubohost,“ prohlásil další zvěd Saito. Stejně jako Okubo býval příslušníkem kasty samurajů a kdysi zastával post důstojníka šogunátu. Na oblečení měl přišité nové záplaty v místech, kde dříve hrdě nosil insignie svého klanu. Někteří členové Temného oceánu toho obětovali hodně, když následovali Okubovu velkou vizi. „Verbováním vesničanů za pár dní žádnou armádu nepostaví. Mě rolníci neděsí.“

„Oni už nebudou rolníky,“ zavrtěl Okubo hlavou. Jeho muži byli stateční, nemohli však pochopit strašlivé věci, které Okubo spatřil, když se to stvoření naposledy procházelo po Zemi. „On přetvoří jejich maso a ovládne jejich mysli. Pro tu bestii jsou pouhými nástroji. Možná na nich ani nepoznáme, že bývali lidmi.“

„Lord Okubo má pravdu,“ potvrdil Širojuki. „Jejich stopy jsou divné. Obzvláště ty od bosých nohou, které jako by se při chůzi měnily. Ty po prvních unesených vesničanech vypadají spíš jako zvířecí –“

Okubo zvedl ruku, aby válečníka umlčel. „Před ostatními o tom nemluv.“

„Ale muži z Temného oceánu se ničeho nebojí!“ vykřikl Saito.

„To je pravda. Vybral jsem si vás, protože jste nejsilnější, a pomohl jsem vás zesílit ještě víc. Není třeba se před bitvou znepokojovat. Lidé nebo ne, Nepřítelovi otroci stále mohou zemřít. Na ničem jiném nezáleží.“ Okubo si upravil zbroj a vytáhl se zpátky do sedla. „Pokud pojedeme rychle, můžeme tu stvůru dohnat dřív, než se dostane k Jiningu.“

Saito se podíval na oblohu. Moc denního světla nezbývalo. „Je moudré bojovat s ním za tmy?“

Okubo se zamračil. „Bojovat s cizím bohem není moudré nikdy, ale to na naší povinnosti nic nemění.“

Saito si uvědomil, že se právě dopustil hrubého porušení etikety, když zpochybnil rozkaz svého nadřízeného, a hluboce se uklonil.

Okubo opatrnost svého podřízeného chápal, ale čím víc životů Stopař pohltí, tím silnějším se stane, obzvláště pokud najde další magií obdařené jedince, které obrátí proti nim. Posledního tvora dokázal porazit jen díky tomu, že dorazil do řídce obydlené oblasti. Pokud mu dopřejí více času, životů a přístupu k dalším formám Moci, mohlo by to skončit katastrofou. Ostatní zcela nechápali šílenství, které na ně čekalo, pokud ten tvor dostatečně zesílí a pošle zprávu svému pánovi.

„Musíme Stopaře dostihnout, než se dostane do města. Musíme ho zastavit za každou cenu. Pokud při tom zemřeme, budiž, ale ať následující generace na naši oběť vzpomínají s úctou.“

Okubo již podobnému tvoru čelil během desítky let trvajícího období, které si zvykl nazývat putovní léta.

Byl prvním, koho si Moc vybrala jako svou schránku na tomto světě, a jeho náhlé a nekontrolovatelné schopnosti vyvolaly politické pozdvižení. Byl vyhnán ze své rodiny a zbaven jména Tokugawa. Když opustil svou vlast, na počest svého přítele, který i přes značné osobní nebezpečí vystupoval proti jeho zavržení, přijal jméno Okubo. Coby bojovník bez pána cestoval po celém světě, nejprve napříč Asií, pak do Evropy a Afriky a nakonec i do vzdálených Amerik, kde své schopnosti pronajímal malicherným diktátorům, co mu učinili nejlepší nabídku. Putovní léta mu pomohla prozkoumat jeho zvláštní novou magii a seznámila ho s dalšími, kteří nosili stejné břímě. Jak roky plynuly, Moc si vybírala nové schránky a Okubo nacházel další lidi jako on, ne tak silné, i když někteří se tomu blížili, a ode všech se naučil mnoho užitečných věcí.

Na cizího tvora narazil během jedné z mnoha nevýznamných malých válek, kterých se účastnil. Pro tento svět byl stejně cizí jako Moc. Nově příchozí tvor v Okubovi skrze jeho magii probouzel instinktivní strach. Tajemnou Moc ten tvor upřímně děsil. Byl to dravec a za kořist považoval všechny, kdo vládli magií.

I přes svou působivost a nebezpečnost však byl pouhým zvědem mnohem mocnější bytosti. Pokud by nebyl rychle zneškodněn, upozornil by svého pána na přítomnost magie na tomto světě. Okubo o něm začal uvažovat jako o Stopaři, který pro svého pána hledá kořist. Až za ním jeho pán přijde, všichni s magií padnou za oběť jeho nenasytnému hladu a Moc z našeho světa uprchne, jako to udělala už mnohokrát předtím. Nepříteli zůstane Země, kterou promění v prázdnou skořápku bez života.

Existence tak vážné hrozby dala Okubovi Poutníkovi nový smysl života a on se stal Okubem Lovcem. Když Stopaře našel v ruinách odlehlé vesnice v srdci Afriky, byl sám a nepřipravený. Málem ho to stálo život, ale vyšel z toho mnohem zkušenější a s jistotou, že v budoucnu dorazí i další tvorové jako Stopař.

První střet prokázal, že je nejsilnějším válečníkem v historii, ale v počtu se skrývala ještě větší síla, a proto začal budovat armádu. Okubo byl charismatický vůdce a válečný mág, kterému nebylo rovno. Někteří ho následovali, protože pochopili důležitost jeho úkolu, a další kvůli slávě, moci nebo penězům. Na jejich důvodech nezáleželo. Nyní měl Okubo malou armádu čtyř set padesáti mužů, které si pečlivě vybral kvůli jejich magii, dovednostem a odvaze. Naverboval je během svého putování, většinou šlo o jeho krajany, neodmítal však ani barbary. Měl čínské následovníky, hrstku zápaďanů a dokonce i mladého svatého muže z Ruska. Mohli mu sloužit, dokud budou užiteční. Do jednoho byli fanaticky oddaní jeho věci. Okubo ty válečníky pojmenoval Genjoša, Bratrstvo Temného oceánu.

Stopu nového Stopaře sledovali celé týdny skrz hluboké lesy, zrádné hory a vyprahlé pouště. Protože většina členů Temného oceánu pocházela z Nipponu, čínská armáda je považovala za žoldácké nájezdníky a pokoušela se je zastavit. Ti hlupáci za to pokaždé zaplatili životem, ale každá potyčka s nimi je zdržovala a poskytovala Stopaři víc času k zesílení, což znamenalo, že bude mnohem silnější než jeho předchůdce.

Pokud Okubu život něco naučil, byla to skutečnost, že přežijí ti nejsilnější.

Armáda Nepřítele připomínala zanícenou ránu v poušti. Zmrzačené, pokroucené a přetvořené zvrácenosti si udržely jen vzdálenou podobu s člověkem. Ta stvoření byla urážkou smyslů. Okubo jejich existencí hluboce opovrhoval. Cítil v sobě svou magii, jak se v přítomnosti hladového Stopaře kroutí strachem.

Okubo bitevní rozkazy válečníkům Temného oceánu shrnul do tří slov. Všechny je zabijte.

A pak zaútočil.

První vlna vojáků Nepřítele okamžitě padla, jejich maso se škvařilo a svaly se stahovaly v nekontrolovatelných křečích, když jejich řadami přeskakovaly jiskřící blesky. Okubo sám se na ně vrhl vzápětí, katanu v každé ruce, otáčel se a sekal po každé stvůře dost bláhové, aby se mu postavila do cesty. Většina lidí požehnaných magií měla přístup jen k malé oblasti Moci, Okubo si však dokázal instinktivně vybírat z mnoha druhů, a když se jeden vyčerpal, mohl si zvolit další. Druhá vlna vojáků vybuchla v plamenech, třetí zmrzla na kost a tříštila se pod jeho údery.

Muži Temného oceánu ho následovali, byli však pouhými smrtelníky. Nedokázali s ním držet krok, ale jak se Okubo prosekával armádou, Temný oceán uklízel chaos, který zůstával v jeho stopách.

Čtvrtá vlna usměrňovala ukradenou magii, snažili se zaštítit před jeho zuřivostí. Ti nebozí otroci kdysi bývali Aktivními. Okubo si rychle vybral jiné místo v pokroucené geometrické mase Moci, ohnul prostor a objevil se za nimi. Další posun a náhle měl sílu deseti mužů, jeho meče přesekávaly končetiny jako stébla trávy.

Pátá vlna měla pušky. Čas jako by se zpomalil, když padající těla kolem něj zkropily kulky. Moc odpověděla na jeho žádost, zatvrdila jeho maso v kámen a kulky se od něj odrážely a znovu zasahovaly znetvořené rolníky kolem. Okubo zaútočil, pohyboval se rychleji, než mohli střelci mířit. Jeden z mečů se zlomil při přesekávání pánevní kosti, proto sebral upuštěnou mušketu a střelil vojáka, než ji použil jako kyj a další čtyři s ní ubil.

Šestá vlna. Tento Stopař byl manipulátorem živého masa a neomezoval se jen na lidi. Mohutné bestie patrně byly býky a koňmi a tyčily se nad ním jako oni z příběhů, kterými se strašily děti, ale hořely stejně jako všichni ostatní.

Proběhl ohněm. Sedmá vlna. Okubo své tělo proměnil v mlhu a prošel štítovou hradbou. Vypustil ze sebe telekinetickou vlnu a odhodil vojáky stranou. Zbývající meč uvízl v lebce bestiálního býčího muže a z mušketového kyje zbyly jen třísky, proto ze země sebral oštěp, než se vrátil ke své práci.

Krok. Seknutí. Výpad. Blok. Zopakovat. Moc byla živou bytostí a stejně jako všichni živí tvorové si po tak velkém vypětí potřebovala odpočinout a nabrat síly. Okubo se proto rozhodl chvíli spoléhat jen na své přirozené schopnosti. Kopí se změnilo v rozmazanou šmouhu, probodávalo srdce a otvíralo hrdla. Tančil mezi čepelemi, využíval léta výcviku proti neohrabaným, ale neskutečně silným útokům bojovníků Nepřítele. Krok. Seknutí. Výpad. Blok. Zopakovat.

Žádný válečník, bez ohledu na kvalitu jeho výcviku, by však v této bouři oceli a olova nedokázal přežít dlouho. Obkličovali ho. Nepřátelské výpady se mu dostávaly stále blíž k tělu. Jeho paže se unavovaly, ale Moc si odpočinula. Okubo sáhl do svého nitra a přinutil energii samotného vzduchu, aby se soustředila a explodovala.

Nezbyly žádné vlny, jen rudý kruh uprostřed Stopařovy armády. Svět byl masakrem. Poušť zvlhla krví. Okubo byl jejím králem.

„Postav se mi, zbabělče!“ zařval Okubo.

Objevil se samotný Stopař.

Válečník Okubo se připravil na nejtěžší boj svého života.

Hluboce zamyšlený Okubo klečel na skále, tvář obrácenou k vycházejícímu slunci. V bitvě hrdinně padla víc než polovina Temného oceánu, jejich těla byla rozesetá po poušti mezi mrtvolami Stopařovy armády. Okubova zbroj byla rozlámaná a volně mu visela na těle, oblečení měl roztrhané a umazané lepkavou krví, ale ani jediná kapka nepatřila jemu. Jeho tělo utrpělo zranění, která by obyčejného muže zabila padesátkrát, Moc ho však zachránila, zatvrdila jeho tkáně před údery a okamžitě zahojila vnitřní zranění.

Moc ho udržela naživu z jediného důvodu… potřebovala šampióna.

Mladého Hattoriho poznal podle zvuku kroků na kamenech. „Smíš přistoupit.“ Okubo neotevřel oči, ale na krví umazané tváři cítil paprsky nového slunce. Prohlédl si mysl čtenáře myšlenek, něco, čeho by ještě před pár hodinami nebyl schopen. „Ne, Hattori. Nepotřebuji ani jídlo, ani vodu, dokonce ani odpočinek.“ Okubo si byl ve skutečnosti téměř jistý, že už je nebude potřebovat nikdy. Stal se nejmocnějším ochráncem, jakého kdy Moc měla. Pochopil, že ho za jeho vítězství odměnila tím, že jej prakticky učinila nesmrtelným.

„Jistě, můj pane.“ Hattori se k němu na skále připojil a prohlížel si bojiště. Okubo cítil jeho zaslouženou pýchu. „Koneckonců jsme to dokázali. Zvítězili jsme.“

„Prozatím.“

„Ale… pobili jsme jeho armádu. Vlastníma rukama jste zabil Stopaře!“ Hattoriho pochybovačný tón by mohl být považován za neuctivý, ale Okubo svého podřízeného chápal a odpustil mu. Žádný válečník by nechtěl být připraven o slávu tak krátce po bitvě.

„Přijde jiný, a pokud vyhrajeme, další budou následovat. Myslím, že nyní už našeho Nepřítele chápu lépe. Tento tvor byl mnohem silnější než jeho předchůdce, a jak bude hlad velkého Nepřítele narůstat, budou i Stopaři, které vysílá, stále zoufalejší.“

„Nerozumím, můj pane.“

Samozřejmě, že nerozuměl. Jak by mohl? Hattori neměl přímé spojení s Mocí jako on. Okubo věděl, že se to bude zhoršovat a že se sílícím hladem Nepřítele bude každý nový Stopař mocnější, dokud Nepřítel nenajde Moc, nebo nezemře hladem. Vše bylo jasné. Kvůli tomuto vítězství Moc poskytla Okubovi větší přístup ke své magii, aby se mohl stát ještě silnějším. I v tuto chvíli cítil, jak se v jeho mysli otevírají nové oblasti a objevují se nová kouzla. Moc nyní věděla, že Okubo je její nejlepší šancí na přežití, a svěřila mu všechna svá tajemství. Již ho nebude nijak omezovat. Umožní mu vzít si vše, co bude chtít a potřebovat, aby zajistil jejich přežití.

Jeho magické dovednosti budou životně důležité. Temný oceán bude muset uspět pokaždé. Stopaři stačil úspěch jediný.

Ne. Okubo bude příště potřebovat něco většího než malé bratrstvo válečníků. Bude potřebovat mocnou armádu. Ne. Bude potřebovat impérium…

Nippon byl uvnitř prohnilý, vycpaný slabostí a ovládaný korupcí. Nebyl tam nikdo dost silný, aby se postavil jeho vůli. S Temným oceánem po svém boku a přízní Moci bude schopen dobývat a budovat armádu potřebnou k přežití lidstva. Ale proč dobývat jen Nippon? Proč se omezovat? Proč ne celý svět?

Nippon bude začátkem, ale Nepřítele jednou provždy porazí jen sjednocený svět. „Nastal čas, abych získal zpět své jméno.“

„Nerozumím,“ zopakoval Hattori; zněl hrozně vyčerpaně.

„Já jsem jediný, kdo to dokáže plně pochopit.“ Okubo otevřel oči a pohlédl k východu, ke svému domovu. „A na ničem jiném nezáleží.“

Kapitola 1

Zakládající členové Společnosti se shromáždili jen pár let poté, co se v našem světě poprvé projevila magie. Byli jsme štítem proti bezpráví. Toužili jsme po spravedlnosti. Přidali jsme se ke Grimnoiru, abychom se stali hrdiny, obětovali svůj život na oltář něčeho většího, bránili bezbranné… zjistil jsem, že to znamená účastnit se mnoha pohřbů.

Tojotomi Makoto

Rytíř Grimnoiru, svědectví před staršími, 1908

Paříž, Francie, 1933

Faye připadal Whispeřin pohřeb velmi hezký. Přestože odpoledne pršelo, sešlo se hodně lidí, ale to se dalo čekat, protože Whisper byla přátelské děvče. Její oblíbenost dávala smysl. Dole muselo být tak sto lidí, všichni oblečení v černém. Faye doufala, že až zemře ona, bude mít stejně pěkný pohřeb, kde se sejde spousta lidí a bude o ní říkat hezké věci, než ji spustí do země. Ta myšlenka ji dostala do lehce melancholické nálady, protože její přátelé ji za mrtvou považovali, mysleli si, že ji roztrhal výbuch, který ve Washingtonu zničil Boha démonů. Jediný Francis věděl, že je naživu, a Faye se na něj spoléhala, že to tajemství udrží.

Možná jí pohřeb už vystrojili a ona to propásla. Snad se tam sešlo hodně lidí.

Vyrytá slova na tak velkou dálku nerozeznala ani dalekohledem, ale na náhrobku bude stát Coleen Giraudouxová. Faye neznala nikoho, kdo by jí říkal Coleen, pro všechny byla Whisper. Od její smrti uplynuly celé měsíce, ale ona zemřela na druhé straně Atlantiku a Washington byl v příšerném stavu, velká část města skončila v troskách nebo lehla popelem. To bohužel znamenalo spoustu mrtvých a Whispeřino tělo na několik týdnů skončilo mezi tisíci mrtvolami v přecpaných márnicích, než ji mohl Ian Wright identifikovat. Tělo pak poslali do její domovské Francie, aby se Whisper dostalo řádného pohřbu, jaký si přála.

Než Whisper zemřela, Faye jí dala slib. Kvůli němu pak přeplula oceán a schovávala se poblíž její rakve, aby ho mohla splnit. Dlouhá cesta přes moře Faye poskytla dostatek času k přemýšlení nad Whispeřinou obětí. Whisper si vzala život, aby zachránila město před řáděním obrovského démona, a vzdala se tak své magie, aby Faye mohla být ještě silnější.

Faye byla výjimečná i podle standardů Aktivních. Věděla to už dlouho. Její spojení s Mocí se v porovnání s ostatními zdálo být neomezené. Požehnaná tím, co považovala za nejlepší magii ze všech, byla možná nejsilnějším žijícím Aktivním, zvlášť když dokázala zabít kancléře a vyřadit ho tak ze soutěže. Všichni tvrdili, že Okubo Tokugawa byl nejsilnější, ale Faye mu to natřela. Největší kouzelník všech dob, to určitě. Faye si při té myšlence odfrkla. Kancléř nebyl tak drsný, když od něj Cestovala a jeho ruce vzala s sebou.

Faye byla unikátní. Problém spočíval v tom, že ji nikdy nenapadlo, čím to je a proč se její magické schopnosti rozvíjí tak rychle, dokud jí Whisper nepověděla tajemství. Kdysi dávno bylo vytvořeno strašlivé kouzlo, které umírající lidi okrádalo o jejich spojení s Mocí. Muž, který k sobě kouzlo připoutal, do sebe pohltil tolik magie, až ho to dohnalo k šílenství. Říkali mu Provázaný a dopustil se spousty strašlivých věcí, když se svou magii snažil dovést k dokonalosti. Grimnoir ho nakonec dokázal zabít, ale kouzlo se svým tvůrcem nezemřelo. Prostě se přesunulo a našlo si nový domov.

Z nějakého důvodu si vybralo ji. Moc by si přála, aby se rozhodlo jinak.

Faye byla novou Provázanou. Tehdy to nemohla vědět, ale díky tomu kouzlu dokázala porazit kancléře a zachránit Bouři a stejné kouzlo jí pomohlo zničit obřího superdémona, ve kterého se proměnil pan Crow. Zdálo se, že zdědila dar, ale ve Whispeřině podání to znělo spíš jako kletba. Muž, který kouzlo vytvořil, býval dobrý člověk se vznešenými úmysly, ale jak ho používal, byl víc a víc zlý.

Grimnoirské starší děsilo, co by nová Provázaná mohla dokázat, a byli připravení ji zavraždit. Moc nepomohlo, že ji od začátku považovali za bláznivou, asi už si mysleli, že je na půl cesty k šílenství. Dokonce poslali Whisper, aby na ni tajně dohlížela a zabila ji, pokud se Faye stane zlou. Ale Whisper místo toho přinutila Faye, aby jí slíbila, že zůstane dobrá, a pak se střelila do srdce a zachránila tím město.

Faye na moři s Whispeřinou rakví vedla mnoho složitých, jednostranných hovorů. Teď ji spouštěli do země a Faye se schovávala o několik pater výš mezi dvěmi odpudivými chrliči na střeše starého okázalého kostela. Prohlížela si truchlící dav dalekohledem, snažila se odhadnout, kdo z nich by se měl stát jejím učitelem.

Jacques Montand byl odborníkem na Provázaného a Whisper Faye požádala, aby jejího mentora vyhledala. Jacques byl grimnoirským starším, jedním ze sedmi vůdců jejich tajné organizace. Faye byla jejím hrdým členem, rytířem, jak si sami říkali, protože dělali spoustu hrdinských věcí, ale měla jisté námitky proti jejímu preventivnímu zavraždění pro případ, že by se mohla obrátit ke zlu. To v ní vzbudilo silné pokušení uštědřit jim všem lekci…

Faye svou pozornost obrátila zpátky k pohřbu. Podobné vražedné myšlenky patrně patřily ke zlým věcem, kterým by se měla vyhýbat. Bylo těžké tak nemyslet, protože když došlo na zabíjení lidí, měla opravdu velký talent. Dalekohled si vypůjčila na lodi, na které se plavila jako černý pasažér. Prohlížela si jednotlivé tváře nad rakví a snažila se poznat, kdo z nich je tajný magický válečník, který z Whisper vycvičil rytíře Grimnoiru, a kdo patří mezi obyčejné přátele z jejího netajného života. Bylo to těžké a ty proklaté deštníky jí to neulehčovaly. U poloviny lidí navíc viděla jen jejich temena, ale dolů se Faye přesunout neodvažovala. Musela zůstat schovaná. Tohle vyjde jen tehdy, když ji budou ostatní starší považovat za mrtvou.

Což vyvolávalo další otázku. Co když si s Jacquesem promluví a on se ji rozhodne udat? Pak ho bude muset buď zabít, aby mu zabránila žvanit, nebo dovolit těm samým lidem, co na ni poslali Whisper, aby to zkusili znovu a důkladněji. Věděla, co je rozumnější, ale tím by určitě porušila slib Whisper, že zůstane dobrá, a navíc by si nerada vypěstovala zlozvyk zabíjet jiné dobré lidi, i kdyby šlo o sebeobranu.

Tohle je vážně složitý.

Když vás vybrali jako staršího Grimnoiru, neznamenalo to, že musíte být staří, jen se u vás předpokládala moudrost. Ale Jacques nemohl být žádný mladík. Musel být dost starý, aby mohl bojovat s původním Provázaným, když Faye byla malá, ale prošedivělých mužů v davu viděla několik. Faye díky několika setkáním věděla, že starší jsou mazaní a vydržují si velkou ochranku, což bylo pochopitelné, protože Impérium, Sověti a spousta dalších by je jinak okamžitě zabili. Proto se pokusila najít lidi, co vypadali jako osobní strážci. V davu postávalo několik drsně vyhlížejících svalovců, ale ti by klidně mohli patřit mezi přátele Whisper. Navíc v Grimnoiru jste nemuseli mít svaly jako pan Sullivan nebo Lance Talon, abyste byli nebezpeční. Faye, hubená a nevýrazná dívka, toho byla dokonalým příkladem.

Jednou z příjemných stránek její Moci bylo, že dokázala vnímat okolní svět mnohem lépe než všichni ostatní. V podstavě měla v hlavě schovanou velkou mapu. Faye sice nedokázala očima prohlédnout zeď, instinktivně však s naprostou přesností věděla, co se za tou zdí nalézá. Například v tomto velkém kostele, kterému by asi měla říkat spíš katedrála, se uvnitř pohybovalo patnáct lidí. Její mapa dokonce zahrnovala i první patro tunelů pod budovou. Většinou krysy a kosti. Dokázala vycítit i nebezpečí nebo dostatečně velké předměty, které by ji mohly zranit, pokud by Cestovala přímo na ně.

Faye za svůj život moc dalších Cestovatelů nepoznala, protože patřili k těm nejvzácnějším ze vzácných. Děda její trik s mentální mapou neznal, nezmiňovala se o něm ani žádná grimnoirská kniha a těch pár imperiálních Cestovatelů, které potkala… no, tehdy je příliš zaměstnávala vzájemná snaha se zabít, než aby si mohli popovídat o fungování své Moci.

Její mentální mapa dokázala najít život a poznat magii. Když se opravdu snažila, mohla dokonce sledovat individuální napojení na Moc. Faye se soustředila a rozšířila svou mentální mapu na hřbitov. Samozřejmě v davu magii našla, vlastně hned několik druhů. A pár Aktivních mělo opravdu hodně silné spojení s Mocí.

Takhle se z minulého Provázaného stal zlý člověk? Protože i on byl Cestovatel a měl v hlavě mapu, která mu prozradila, kdo má Moc? A nebylo právě tohle to pokušení, co ho nutilo zabíjet lidi a okrádat je o magii? Přestože Faye nutkání získat větší magii trochu chápala, z toho pomyšlení se jí dělalo zle.

Musela z čoček otřít dešťové kapky. Dalekohled zvětšil tváře magicky nadaných lidí a Faye si je pečlivě prohlížela. Lidi z Grimnoiru poznala snadno. Byli sice stejně smutní jako ostatní, ale odlišoval je rezignovaný výraz, jako by se již zúčastnili příliš mnoha pohřbů. To se asi dalo čekat, protože členové Společnosti umírali neustále. Ti lidé byli rytíři z Whispeřiny skupiny.

Jarní přeháňka byla nepříjemná a s deštíkem by pohřeb tajně sledovala jen těžko. Déšť navíc rozpustil mnohaleté nánosy holubinců, celá střecha byla mazlavá a její cestovní oblečení vypadalo příšerně. No tak, Jacquesi… Kterej z nich jsi?

Faye se na pozůstalé na své mentální mapě soustředila tak silně, že hrozbu nevycítila dřív, než byla téměř u ní. Na střeše byl někdo další!

Neslyšela ho přicházet, což o dotyčném mnohé vypovídalo, protože střecha katedrály byla kluzká jako podlaha v mlékárně a stát se na ní dalo jen ve velmi nešikovném úhlu. Ona na svou vyhlídku prostě Cestovala, ale neznámý na střechu vyšplhal a plížil se mezi chrliči. Vylezl po stěně katedrály a ani se při tom nezadýchal. Nebýt její mentální mapy, snadno by se připlížil až k ní.

No, pan záhadný si na přepadení vybral špatnou holku. Opatrně složila ukradený – vypůjčený – dalekohled a strčila ho do kapsy, aby ho náhodou nepoškrábala. Faye si vybrala úzkou římsu vedle místa, kudy cizinec vylezl na střechu. Mentální mapa jí potvrdila, že Cestovat tam je bezpečné. Dešťové kapky byly měkké a při jejím objevení se odsunou stranou. Soustředila se na římsu a Cestovala.

Faye se zhmotnila nad římsou a lehce na ni dosedla. Dokonce ani nemusela natáhnout ruce, aby udržela rovnováhu. Na své schopnosti byla po právu hrdá. Vědátoři její magii odborně nazývali teleportací, ale ona o ní stále raději přemýšlela jako o Cestování. To označení bylo dost dobré pro jejího dědu Cesťáka Joea, Bůh opatruj jeho duši, tak proč by nemohlo být dost dobré i pro ni?

Lezec se stále soustředil na její minulou pozici. Faye si ho chvíli prohlížela. Protože byl ohnutý za chrličem, poznávalo se to špatně, ale připadal jí docela vysoký a silný, i když s náběhem na pupek. Při šplhání musel ztratit klobouk, protože ten tady kromě něj nosili všichni muži. Jeho věk odhadnout nedokázala, vypadal staře, ale jako stařec se nepohyboval. Určitě měl magické nadání, jen netušila jaké. Déšť mu bílé řídnoucí vlasy přilepil k hlavě. Oblek musel být pěkný a tmavý, ale teď ho měl kvůli těm pitomým holubům umazaný šedými šmouhami. No, dobře mu tak, když se tady krade jako imperiální ninja.

O Fayině nové pozici zatím nevěděl. Muž se narovnal a vytáhl z kapsy kabátu malou černou pistoli. Faye měla zbraň taky, mnohem větší automatickou pětačtyřicítku, ale usoudila, že ji nebude potřebovat. Pobaveně se dívala, jak se cizinec zvedá nad chrlič a míří na nic.

Cestovala, objevila se jen kousek za ním a vykřikla: „Baf!“

Překvapený muž se bleskurychle otočil. Faye ho podle toho, jak snadno se na katedrálu dostal, tipovala na nějakého fyzického Aktivního, a byla na podobnou reakci připravená. Zbraň se pohnula jejím směrem, ale ona už byla pryč a snadno se dostala za něj. I kdyby byl silný Rváč, právě se nacházel ve velmi špatné pozici na okraji velmi vysoké budovy, a proto se Faye prostě natáhla a strčila do něj.

Muž divoce zamával rukama, černé boty skřípaly na střeše kluzké od deště a holubinců, jak se snažil nespadnout přes okraj. Málem se mu to podařilo, ale tašky pod jeho vahou praskaly a povolovaly mu pod patami a váha trupu ho stahovala přes okraj. „Merde!“

Podobné slovo znala v portugalštině, protože děda tak nazýval spoustu věcí souvisejících s krávami. Očividně proniklo i do francouzštiny.

Než mohl spadnout, Faye se natáhla a chytila ho pravou rukou za tenkou kravatu, zatímco levou sevřela křídla chrliče, získala tak dostatečně pevné postavení, aby se oba nezřítili na ulici dole. Jistě, ona mohla Cestovat, takže pokud se chrliče pustí, dole se rozplácne jen jeden z nich.

„Hej, klídek, pane.“ Na zlomek vteřiny povolila sevření na kravatě, aby mu ukázala, kdo tady velí. Pak ji znovu chytila, než mohl spadnout. Oběma rukama ji chytil za paži, málem jí rozdrtil zápěstí, ale poznala na něm, že se drží zpátky – asi to byl Rváč. Okraje střechy se dotýkal jen špičkami prstů na nohách a Faye z větší části visela nad otevřeným prostorem. Doufala, že rozumí anglicky. „Nezkoušejte žádnou pitomost. Pusťte mi ruku.“

Zavrtěl hlavou a s lehkým francouzským přízvukem odpověděl: „Když spadnu já, spadneme oba.“

Byl to starší muž, padesátník, možná šedesátník, ale u některých lidí se věk poznával špatně. Doširoka otevřenýma očima se podíval na zem, pak zpátky na Faye a znovu na zem. Byl příliš nakloněný, aby mohl udělat něco jiného než spadnout. Dostatečně zkušený Rváč by ten pád přežít mohl, ale určitě by to nebylo nic příjemného. Pistoli upustil v marné snaze zachytit se chrliče. Zoufale se podíval na zbraň usazenou v okapu. „Neviděl jsem tě přicházet.“

„To nikdo.“

Faye si uvědomila, že si prohlíží její tvář, především pak její zvláštní šedé oči. Všichni Cestovatelé měli šedé oči a moc jich na světě nebylo. „Ty musíš být Sally Faye Vierrová.“

„To jsem já.“

Rozhlédl se. Faye. Ulice. Pistole. Dospěl k názoru, že jeho pozice je opravdu hodně špatná, a nakonec se pohledem zastavil na Faye. „Prosím, vytáhla bys mě nahoru?“

„Možná,“ odvětila Faye, když si všimla zlatočerného prstenu na jeho ruce. „Proč jste se ke mně pokoušel připlížit?“

Postarší muž už se z prvotního šoku, že spadne na zem, dokázal vzpamatovat. „Proč jsi nás sledovala?“

To byla férová otázka, i když ji dost zklamalo, že její špiónské schopnosti jsou zjevně hodně mizerné. „Někoho jsem hledala. Byl to přítel Whisper.“

Byl to úctyhodně vypadající muž v kvalitním obleku, i když si ho potrhal a umazal od holubinců, jak se k ní snažil připlížit. Kdysi to asi býval pohledný mladík. Nedalo se poznat, jestli má velitelskou auru staršího Grimnoiru, protože té se vám moc nedostává, když vás před pádem ze střechy zachraňuje jen holka, co vás drží za kravatu. Určitě byl dost starý, aby mohl bojovat s předchozím Provázaným. „Nejste Jacques Montand?“

„To jsem… Takže jsi mě přišla zabít?“

To ani ne, ale to zatím vědět nemusel. „Přemejšlím o tom.“

„Pak tedy víš, čím ve skutečnosti jsi?“

„Provázaná. Whisper mi to řekla, než umřela.“

„Chápu…“ povzdechl si Jacques. Oba věděli, že když se Faye pustí chrliče, nic proti tomu nezmůže. Ona snadno zmizí, než dopadne na zem, a Jacques to dobře věděl. Pomalu povolil sevření na jejím zápěstí. „Nevím, co všechno ti pověděla, ale chtěl bych tě požádat, abys z toho ostatní vůdce Grimnoiru vynechala. Oni odhlasovali, že tě necháme být. Náš poslední rozkaz pro Whisper zněl sledovat, ale nezasahovat. Většina starších si myslela, že i když jsi prokletá, stále jsi nevinná, dokud neuděláš něco špatného.“

„Aha… Jak těsně to prošlo?“

„Pět proti dvěma.“

No, byla mnohem oblíbenější, než čekala. „Jak jste volil vy?“

Podíval se jí přímo do očí, boty mu o kousek podklouzly. „Já mnohem lépe než ostatní vím, jakou hrozbu Provázaný představuje. Hlasoval jsem pro tvou okamžitou likvidaci.“

„Ale já se o to neprosila!“ vykřikla Faye. Bylo by tak snadné ho pustit. Pád z této výšky by mohl zabít i Rváče stejně silné jako Delilah nebo Toru. Faye by se pak natáhla po Jacquesově spojení s Mocí a přivlastnila by si ho. Ale to stejně bylo jen plané tlachání. Faye dala slib a svoje sliby vždy splnila. „Měla bych tě pustit, ty zmetku.“

„Nebylo to nic osobního. Já viděl, co to kouzlo nakonec způsobí, a měl jsem důkazy, které mě přesvědčily, že by se to mohlo opakovat. Svého rozhodnutí nelituji.“ Zavřel oči a čekal, až ho pustí. „Udělej to. Já se smrti nebojím.“

To na Faye udělalo dojem. Ten Francouz měl kuráž. „Netáhla jsem se takovou dálku, jen abych vás zabila, Jacquesi.“ Faye silně zatáhla. Stačilo to, aby se jejich těžiště dostala zpátky nad střechu, a on rychle přešlápl na pevnější tašky. Také to bylo dost silně, aby ho trochu přiškrtila, takže si před úlevným oddechnutím musel nejdřív upravit kravatu. Jacques nehybně stál a třásly se mu nohy. Sice byl Rváč, ale neměl ani zdaleka tolik fyzické Moci jako ti, které Faye zatím potkala. Když otevřel oči, Faye od něj byla tři metry daleko, usadila se na hlavě jednoho chrliče pro případ, že by ho napadlo udělat něco pitomě hrdinského. „Přišla jsem, abyste mě učil.“

Billings, Montana

Rockville bylo stejně odporné, jak si ho pamatoval.

Křídlo speciálních vězňů bylo od zbytku vězení odděleno a ze silnice připomínalo obrovskou betonovou trubku bez oken. Odpudivá pevnost trůnila uprostřed odpudivého prostoru, který se zdál být zbytečně velký, ale díky té vzdálenosti Přízrakům došla Moc nebo se museli vynořit a nadechnout dřív, než se dostali na okraj perimetru. Dvůr obklopovala cihlová zeď dost vysoká, aby měl s jejím přeskočením problém i Rváč, a dostatečně tlustá, aby nešla snadno prorazit. Zeď korunoval ostnatý drát a na každém rohu stála strážní věž. Tvrdilo se, že dozorci ve věžích jsou do jednoho zkušení střelci a nikdy neváhají. Nikdy v těch věžích nebyl, ale slyšel, že kromě kulometu ráže třicet tam měli připravené i sloní pušky a bazuku pro případ, že by se pokusil utéct některý z houževnatějších vězňů.

Od postavení Křídla speciálních vězňů došlo ke dvěma tuctům pokusů o útěk. Věděl jen o jednom, který se podařil. Ostatní vězni skončili buď v cele, nebo ve vězeňském krematoriu.

Věznice Rockville byla prostě hnusná, byla monumentem odpudivosti a sloužila ke stejně hnusnému účelu, kdy udržovala nebezpečné Aktivní zločince dál od zbytku světa. Její jméno sloužilo jako varování pro každého Aktivního, který chtěl magií porušit zákon. Stala se synonymem pro strádání. Pokud by tudy někdy procházel někdo normální, musel by se zastavit a zírat na čirou odpornost toho místa. Štěstí, že se nacházela uprostřed pustiny.

Ale bez ohledu na to, jak odpudivě vypadala Rockville navenek, nemohlo se to rovnat monotónní těžké práci, na kterou se smrskl život za jejími stěnami.

Už je to dlouho. Nikdy by ho nenapadlo, že se sem vrátí, určitě ne jako svobodný muž.

Tentokrát alespoň nepřijel jako trestanec. Dneska byl náborář.

Jake Sullivan zaparkoval u strážnice a čekal, cítil na sobě cizí pohledy. V Křídle speciálních vězňů státní věznice Rockville moc hostů nemívali. Z obou stran se přiblížili obezřetní hlídači, chovali se zdvořile, ale drželi thompsony a byli připravení je použít. V zařízení, kde průměrný vězeň může mít supersílu nebo moc zapálit vás pouhou myšlenkou, neopatrní dozorci neexistovali. Sullivan věděl, že minimálně jeden z dozorců ve strážnici je hluchý a tím pádem imunní proti Řečníkům, kteří by se chtěli prokecat ven.

Podal jim papíry a čekal, až všechno třikrát prověří. Trvalo to jen pár minut. Samozřejmě ho očekávali. Ředitel se o to postaral.

Brána byla dost pevná, aby odolala buldozeru, a trvalo celých pět minut, než ji dostatečně otevřeli, aby mohl projet autem. Za ní se nacházel druhý plot, tentokrát z drátů, a Sullivan musel počkat, až odsunou i ten. Původně za ním měli držet hlídací psy, ale těch se museli zbavit, když s nimi Krotitel zmrzačil několik dozorců. Potom ho zkusili elektrifikovat, ale jeden Jiskřič z něj vytáhl šťávu a při pokusu o útěk s ní prorazil díru do vnější zdi. Od té doby to byl jen obyčejný plot.

Problém s vězněním Aktivních zločinců byl ten, že jste nikdy nevěděli, o co se pokusí příště. V Rockville shromáždili nejhorší z nejhorších, ty nejnásilničtější, nejnebezpečnější a magicky nejnadanější zločince, u kterých soudce nenašel dost dobrých důvodů, aby je nechal prostě popravit.

Ozvalo se hlasité zaskřípání, když se za ním brána začala zavírat. V žaludku se mu usadila ledová koule hrůzy. Zhluboka se nadechl a čekal, až ho stráž mávnutím pošle k druhému plotu. Jakea Sullivana jen tak něco nevystrašilo, ale za těmi zdmi si odseděl šest dlouhých let. Nedaleko se nacházel lom, kde strávil tisíce hodin lámáním kamene. Ve vězení zabil spoustu lidí, všechny v sebeobraně, ale něco takového z mysli nevyženete.

Brána se zabouchla jako víko na rakvi.

Ředitelova kancelář byla stejně zaprášená a staromódní, jak si ji pamatoval. Každé rovné místo zakrývaly sloupce papírů a knih, většinou o magii a pocházející z místní rozsáhlé knihovny. Sullivan je přečetl všechny. Protože Křídlo speciálních vězňů mělo zadržovat Aktivní trestance, při shromažďování informací o magii se penězi nešetřilo. Ředitel byl vzdělaný muž, ne však kvůli své vrozené zvědavosti, ale protože si to žádala jeho práce. Při vymýšlení preventivních opatření proti speciálním vězňům, kteří by chtěli dělat potíže, jste potřebovali bystrou mysl. Ředitel bral svou práci velmi vážně a byl v dané oblasti svým způsobem expertem.

Když byl Sullivan v této místnosti naposled, dostal od J. Edgara Hoovera nabídku na předčasné propuštění, pokud mu na oplátku pomůže chytat hledané Aktivní zločince. Sullivan po té příležitosti okamžitě skončil. Pár vězňů mu pak nadávalo do prodejných děvek, ale to z nich jen mluvila závist. Cokoliv bylo lepší než rozbíjení kamení.

Ředitel ho přátelsky uvítal a poslal strážné pryč. Koneckonců věděl, že Sullivan má tak velkou úctu k pořádku a zákonu, že by mu nezkusil ublížit ani jako vězeň, a určitě si s ním nemusel dělat starosti, když se ze Sullivana stal svobodný člověk. Sullivan se posadil do křesla navrženého pro obyčejného muže, které pod jeho vahou nebezpečně zapraskalo.

„Od té doby, co jsme se viděli naposled, jste měl napilno,“ pověděl mu z druhé strany širokého stolu ředitel. Byl to podsaditý člověk s býčí šíjí a rozcuchanými vlasy, kterému z koutku úst neustále trčel doutník. Sullivan ho vlastně během šesti let, co tu strávil, nikdy neviděl zapálený.

„Ano, pane.“ Ponížená uctivost už nebyla nutná, ale staré zvyky umíraly pomalu. „Bylo to rušný období.“

„Hodně jsem toho četl v novinách a dostalo se ke mně i pár dalších zvěstí. Povídá se, že jste byl zodpovědný za odhalení OCI spiknutí a že jste chytil toho parchanta, co se pokusil zavraždit Roosevelta.“

Jen těžko by mohl řediteli říct, že je teď členem tajné společnosti, co zachránila východní pobřeží před Teslovou superzbraní. „Sehrál jsem v tom menší roli.“

Ředitel se v křesle opřel a žvýkal doutník. „V tom případě byl dobrý nápad nechat vás propustit.“

Byl to právě ředitel, kdo Hooverovi navrhl, že by se Sullivan mohl hodit při zadržování Aktivních zločinců. Sullivan by nezacházel tak daleko, že jsou přátelé, protože ředitel dohlížel na to, aby ho drželi v kleci jako zvíře ve vězení plném šílenců, ale jakmile Sullivana lépe poznal, začal se k němu chovat s úctou. Kdyby mu ředitel neumožnil přístup k vězeňské knihovně, Sullivan by tu brzy zešílel. „Já osobně to za dobrej nápad považuju. Za ostatní mluvit nemůžu.“

„No, to asi bude záležet na tom, koho se zeptáte. Někteří vás mají za národního hrdinu, zatímco pro zbytek jste hrozba pro společnost. Když došlo na tu záležitost s veřejným nepřítelem číslo jedna, měl jsem menší obavy, že možná přijdu o práci.“ Ředitel se uchechtl. „Štěstí, že nikdo, kdo má všech pět pohromadě, by o moji práci nestál.“

„Jo, to byla vážně zábava.“ Být obviněn z účasti na atentátu na prezidenta a stát se nejhledanějším mužem v zemi nebyla zrovna procházka růžovým sadem.

„To si dovedu představit,“ souhlasil ředitel. „Ještě před pár dny jsem si myslel, že mě v naší malebné Rockville brzy poctíte svou příjemnou přítomností.“

OCI by ho v žádném případě nezajal živého, ale to zůstalo nevyřčeno. Sullivan jen neurčitě zabručel.

„S našimi rehabilitovanými chovanci se moc často nesetkávám. Tak co vás do mého věhlasného zařízení přivedlo, pane Sullivane?“

„Menší laskavost od Úřadu pro vyšetřování.“

„Ano, obdržel jsem dopis ředitele Hoovera. Nezacházel do detailů, ale získal jsem z něj dojem, že pracujete na nějakém velmi důležitém projektu. Dal jasně najevo, že se sice nejedná o jeho vlastní projekt, ale i tak by měl být nesmírně důležitý.“

„To je.“ Sullivan pohyboval, že Hoover v existenci Nepřítele upřímně věří, ale po svém politickém vítězství nad OCI měl pocit, že Sullivanovi něco dluží, a jeho žádosti vyhověl. Ředitele FBI navíc velmi potěšilo, že vznětlivý a nechvalně proslulý Zvedák Jake Sullivan zmizí někam, kde už nebude moct mluvit s novináři.

„Přiznávám, že to vzbudilo mou zvědavost. O co v tom vašem tajuplném projektu jde?“

O vypátrání mimozemskýho netvora dřív, než pošle domů svýmu taťkovi zprávu, že může přijít a zničit celou Zemi. „To vám vážně nemůžu říct.“

„Hoover mě varoval, že to řeknete.“ Ředitel se podezřívavě předklonil. „Co tedy ode mě potřebujete?“

„Ne co. Koho.“ Sullivan sáhl do kabátu, vytáhl federálním soudcem podepsaný papír a podal ho přes stůl.

Když si ho ředitel vzal a přečetl, ve tváři se mu rozhostil nevěřícný výraz. „To nemůžete myslet vážně? Tento trestanec… propuštěn? Proč –“

„Je tu důležitej úkol, co se musí splnit. Dávám kvůli němu dohromady tým. Opravdu talentovaná parta, pokud chápete, jak to myslím. Vlastně není moc věci, co bych s nimi nezvládnul. Ale tenhle chlápek má vzácný schopnosti, co potřebuju.“

„Je nebezpečný.“

„Což znamená, že mezi nás zapadne.“

„Víte o těch…“

„Slyšel jsem o něm. Přišel sem až po mym odchodu.“

„Nemyslete si, že ho dokážete kontrolovat, Sullivane. Dostane se vám do hlavy.“

„Není to žádnej Řečník.“

„Nemá do něj daleko.“ Ředitel převalil doutník mezi koutky. „Není jako vy, Sullivane. Pustit vás bylo něco úplně jiného. Každý student práva, který by se podíval na váš případ, by měl vidět, že vás obětovali. Byl jste válečný hrdina, který se ve zkorumpovaném městě postavil zkorumpovanému šerifovi, ale protože jste strašlivý Aktivní, rozhodli se z vás udělat odstrašující příklad. Přál bych si, abych si vaši složku pročetl dřív. Na druhou stranu většina našich chovanců tady skončila ze zatraceně dobrých důvodů, včetně toho vašeho Wellse. Je to vrah, nic víc než šílený zabiják.“

„Je mi líto, řediteli, ale obávám se, že tam, kam se chystám, budeme šílený zabijáky potřebovat.“

Samotka se nacházela vedle štěrkoviště. Sullivan tam strávil spoustu času, protože tam vás automaticky zavřeli po každé rvačce bez ohledu na to, kdo si začal. Porveš se, skončíš v díře. A protože Sullivan, který měl pověst nejdrsnějšího vězně v Rockville, netrpěl nedostatkem samolibých idiotů toužících po jeho titulu, do díry se vracel s železnou pravidelností.

Díry dělaly čest svému jménu. Byly to čtyři metry hluboké šachty vykopané přímo do skály, na kterých jako střecha ležela dvousetkilová železná deska. Na dně nebyly dost široké, aby si tam člověk se Sullivanovou postavou mohl lehnout. Vešel se tam jen vězeň, hajzl kbelík a spousta kamení. Jednou denně dolů posílali čistý kýbl s jídlem a plechovkou vody a starý vytáhli, vystříkali hadicí a další den ho vrátili s příděly. Když usoudili, že už máte dost, spustili vám dolů provazový žebřík. V létě se to dole dalo snést, ale montanské zimy vám pobyt v díře hodně znepříjemnily. Během zimních měsíců se počet rvaček výrazně snižoval.

Ředitel samotku telefonicky upozornil a kolem jedné díry tam čekalo deset dozorců. Někteří si přinesli sítě a zbytek měl zvláštní bakelitové obušky s kovovým hrotem na konci.

„Co to je?“ zeptal se Sullivan a ukázal na neznámé zbraně.

Dozorce poplácal velký hranatý konec svého obušku. „Elektrickej bič na dobytek. Museli jsme si na něj sehnat něco extra, protože kulky se od toho chlapa jen odrážej.“

„To nebude nutný. Až s ním budu mluvit, držte se dál.“

„Ředitel říkal, že na tom budete trvat. Je to váš pohřeb.“ Velitel dozorců pokrčil rameny. „Stáhněte se, chlapci.“

Dozorci poslechli a pár jich na Sullivana vrhlo vzteklý pohled naznačující, že si ho pamatují. Sice byl oholený a postrádal proužkované oblečení a kouli na noze, ale jeho nebylo nikdy těžké poznat. Dozorcům problémy nikdy nedělal. Byli to poctiví chlapi, kteří dělali drsnou práci, a proto k nim Sullivan nechoval žádnou zášť, ale pro ně trestanec nikdy nepřestal být trestancem… a trestanci by věřil jen idiot.

Sullivan počkal, dokud se dozorci dostatečně nevzdálí, přišel k díře a několikrát kopl do poklopu, aby ohlásil svůj příchod. „Brý ráno.“

Přes poklop mu odpověděl tlumený hlas. „Co potřebujete?“

„Chci si promluvit, doktore.“

Následovala dlouhá pauza. „Ach, nyní jsem tedy doktor?“

„Máte lékařskej diplom a dělal jste cvokaře, takže si ten titul zasloužíte, ne?“

„Myslím, že už jsem si jen zvykl na svůj současný titul trestanec.“

Sullivan si vzpomněl na své vlastní pobyty v díře, kdy dýchacími štěrbinami v poklopu procházelo jen pár paprsků světla, a na bolestnou slepotu, která přicházela se svobodou. „Zakryjte si oči. Je jasnej den.“ Pak Sullivan použil trošku své Moci, snadno zvedl rezivějící železný plát a odhodil ho stranou.

Díru zaplnilo sluneční světlo. „Ach. To vážně štípe.“

„Varoval jsem vás.“ Sullivan do jámy skopl provazový žebřík. „Vylezte ven.“

„Jen minutku, než se upravím.“

„Nepospíchejte.“ Sullivan trpělivě čekal, až si vězeň promasíruje ruce a nohy, než se pokusí vylézt po žebříku. Vytáhnutí mu nenabídl, protože po několika dnech v díře bude špinavý jako prase a Sullivan si nechtěl umazat oblek, natož skončit v zápase se Skálou s násilnickou pověstí.

Já mám co říkat. Sullivan neměl jen násilnickou pověst, on jí byl celostátně vyhlášený. Ale oblek si špinit nemíním. Založil ruce a čekal, až se vězeň vytáhne přes okraj. S ohledem na skutečnost, že dokázal měnit svou hustotu a byl v tom tak dobrý, že znervózňoval i dozorce z Rockville, na něm nebylo moc k vidění. Sullivan byl o patnáct centimetrů vyšší a s dvakrát tak širokými rameny.

Wells chvíli pomrkával, zvykal si na sluneční světlo, a pak tu stáli dva muži a navzájem se měřili pohledem. U někoho tak špinavého se věk odhadoval jen těžko, ale podle složky OCI bylo doktoru Wellsovi pětatřicet, tedy přibližně stejně jako Sullivanovi, i když právě teď trestanec vypadal o dobrých deset let starší. Díra vás dokázala pořádně změnit. Doktorovi se na temeni dělala pleš, a když si řídnoucí vlasy prohrábl rukou, zdánlivě ho překvapilo, že jsou umazané zaschlou krví. „Prosím, omluvte můj zevnějšek. Toto zařízení má v některých ohledech stále co dohánět.“

Sullivan z nějakého důvodu očekával, že trestanec bude lehce vyšinutý, protože ve složce OCI se opakovalo sousloví výstřední génius, ale Wells vypadal vyrovnaně a možná až příliš klidně. Sullivan na něj zdvořile kývl. „Dovolte mi, ať se představím –“

„Počkejte.“ Wells zvedl ruku, která byla stále poškrábaná ze rvačky, kvůli které v díře skončil. „Neříkejte mi to. Jste první novinkou, kterou mohu po třech dnech zaměstnat svou mysl. Dovolte mi vydedukovat, proč tady jste.“

Sullivan nikam nespěchal. Cestovatelka byla na svém panenském letu a kapitán Southunder ji stále zajížděl a upravoval její systémy. Z letiště v Billingsu neodletí minimálně další jednu, dvě hodiny. „Jak je libo.“

„Pochopil jsem správně, že tu nepracujete?“

„Jo.“

Wells se podíval na oddíl nervózních dozorců. „Mluvíte se mnou osobně a ředitel je příliš opatrný, aby svého hosta zapomněl informovat o mých schopnostech, což naznačuje, že se mě nebojíte, dokonce nevypadáte ani trochu nervózní.“

Sullivan ho nechal, ať se baví. „Měl bych?“

„Možná.“ Wells se podíval na odhozený železný plát. Obvykle byli k jeho odsunutí zapotřebí tři, čtyři muži. „Očividně jste Rváč…“

„Zajímavá hypotéza.“

Wells znovu studoval Sullivana. „Ne. Ne Rváč… Máte morfologii Zvedáka. Všichni známí Zvedáci jsou fyzicky robustní exempláře s širokými rameny.“

Sullivan přikývl. „Dávám přednost označení Gravitační usměrňovač. Je to uctivější.“

„A já preferuji termín psychiatr místo cvokař, zajímavější však je, že většině Zvedáků by to bylo jedno. Zvedáci v Stanford-Binetově inteligenčním testu statisticky většinou získají velmi nízké skóre. Jsou těžkopádní. Vy se vymykáte. S velkou pravděpodobností samouk… Nedívejte se na mě tak. Vaše výslovnost hypotézy naznačuje, že jste to slovo četl, ale jen zřídka jste ho slyšel vyslovené, což znamená, že jste nechodil do školy. Není to hypotesa… ale hypotéza.“

Sullivan pokrčil rameny. „Budu si to pamatovat.“ Jemu se kvalitnějšího vzdělání nedostalo, ale překvapivě pár největších pitomců, co kdy potkal, se honosilo nejlepším vzděláním a stěny mělo ozdobené tituly. Přesto by nebylo snadné najít někoho, kdo v životě přečetl víc knih než Sullivan. Dost pomáhalo, že na tlustou bichli potřeboval tolik času, kolik normální lidé na noviny.

Wells mluvil rychle a jeho mozek pracoval ještě rychleji. „Vaše oblečení je nové a drahé, ale zdá se mi, že na něj nejste zvyklý. To by naznačovalo povolání s dobrým platem, ale tak to není. Pěkný oblek, ale dnes ráno jste se neobtěžoval s oholením, a protože vlasy vám dosahují až k límci, příliš vám nezáleží ani na jejich úpravě. Ale já byl mimo společnost téměř rok, a proto jsem možná ztratil přehled o současných módních trendech. Připadáte mi jako muž, který je příliš zaměstnaný, aby dbal na svůj zevnějšek. To oblečení vám koupili, abyste vypadal reprezentativně. Možná váš zaměstnavatel?“

„Přihořívá, ale k ohni pořád daleko.“ Francis Stuyvesant věděl, že Sullivana čeká hodně rekrutování, a proto svou armádu asistentů pověřil, ať mu seženou kvalitní oblek. Bylo příjemné vyměnit oblečení z výprodeje za oblek ušitý na míru.

„Ale blízko jsem. Byl to dar. Vaše boty však ne. Jsou příliš robustní, vybrané s důrazem na jejich pohodlnost a odolnost, na vzhledu nezáleželo.“

„Jeden nikdy neví, kdy bude muset někoho pronásledovat.“

„Pronásledovat, ne utíkat… Výběr slov jasně demonstruje vaši povahu. V každém případě se k obleku nehodí.“ Wells těkal očima sem a tam, pak udělal pár kroků stranou. „Přestože ji momentálně nemáte, váš kabát byl ušitý, aby zakryl zbraň na pravém boku. Očividně nějakou větší. Máte tedy ve zvyku nosit velkou ruční zbraň, ne jen nějakou gentlemanskou pistoli, ale něco funkčního a smrtícího. Na policejní plat je však oblečení příliš kvalitní.“

„Možná mám bohatýho strýčka?“

„Nemluvíte jako člověk z bohaté rodiny. Artikulujete příliš hrubě. Nepřipadáte mi jako nouveau riche. Máte spíš tvář boxera.“

„Pár pěstí už jsem nosem zastavil.“

„Tedy bojovník. Klouby na prstech máte zjizvené.“ Sullivan mimoděk zatnul pěsti. „A jste bývalý voják. To snadno poznáte z toho, jaký zaujmou postoj, když se cítí nepříjemně…“

„Začínám chápat, proč se vás pořád snaží někdo zmlátit.“

„Ano. Štěstí, že jsem nezničitelný.“

„Zdánlivě nezničitelný,“ opravil ho Sullivan. „Všichni umíraj, doktore. U některejch lidí se jen musíte trochu víc snažit.“

„Velká válka, soudě podle vašeho věku… Obyčejné Zvedáky za Velké války nejčastěji využívali na těžké manuální práce. Zvedáci jsou poměrně běžní.“

„Jo, je nás jako psů. Ne jako u vašeho typu.“

„S velkou pravděpodobností jste nikoho jako já zatím nepotkal,“ odvětil s náznakem falešné skromnosti Wells.

Potlačil nutkání se usmát. Wells byl chytrý chlap, jen ne tak chytrý, za jakého se považoval. Sullivan byl jedním z mála žijících Aktivních, který dokázal narušit hranice mezi různými typy Mocí. Manipulování s vlastní hustotou mu nebylo cizí. „Ale jo. Jednoho Skálu už jsem potkal. Nic moc. Rozmáznul se stejně jako každej druhej.“

„Avšak,“ pokračoval ostře Wells, „vy jste za Velké války dělníkem nebyl. Váš bojový postoj odkazuje na druhé statisticky nejčastější zařazení Zvedáka, kterým je mobilní střelec z kulometu.“

Wellsovy dedukce byly tak přesné, jak o něm tvrdila složka z OCI. „Kulometčík,“ opravil ho Sullivan.

„Tedy První dobrovolníci.“ Wells si všiml Sullivanova překvapení a pohrdavě mávl jednou špinavou rukou. „AEF používají jinou terminologii. U nich by kulometčík naznačoval, že se jedná o týmem obsluhovanou zbraň, ale na takové pozici by nikdo se Zvedákem neplýtval, protože on může všechno obstarat sám. Zvedáky jako kulometčíky používal generál Roosevelt. Jsem ochotný se vsadit, že vám nebyla cizí ani zbroj.“

„Mám chuť tvrdit, že jsem byl mechanik na vzducholodi, jen abych viděl, co to s váma udělá.“

„Lhaní a druh lži, který si subjekt zvolí, mi jen usnadní pochopení jeho myšlenkových procesů.“ Wells teď kolem něj kroužil. „Přestože nejste zaměstnancem Rockville, neprojevujete nervozitu, kterou toto místo v návštěvnících obvykle probouzí. Ne… Jste na toto místo zvyklý, i když z jiného důvodu – Trestanče!“ vykřikl náhle Wells velitelským hlasem, který používali dozorci.

Sullivan povytáhl obočí.

„Hmmm… nepatrná reakce. Možná se mýlím, nebo možná nejste ten typ, který si potrpí na drama. Ale já se nikdy nemýlím… Já vím, kdo jste… pane Zvedáku Jakeu Sullivane.“

To bylo působivé. „To se vám povedlo, doktore. Předvádíte ten trik na večírcích?“

Wells se lehce uklonil. „To nic nebylo. V Rockville jste legendou.“

„To se stane, když tucet chlapů ubijete k smrti.“

„Pouhý tucet za šest let?“ Wellsův úsměv naprosto postrádal emoce. „Mně stačil jeden a jsem v polovině.“

Byl to jen odhad. Ve skutečnosti to nikdy nepočítal. „Mám vám pogratulovat?“

„No, pane Sullivane, mám uhodnout, co vás přivedlo do malebné Montany, abyste si tady se mnou promluvil? Musím přiznat, že jsem se domníval, že to uhodnu mnohem dříve než vaši totožnost. Celebritu jsem nečekal.“

„Ty salónní triky už by stačily. Čeká mě práce a myslím, že někdo jako vy by se mi v posádce hodil.“

„Skála? Můj typ Moci je výjimečně vzácný.“

„To se taky může hodit, ale ne. Já potřebuju cvokaře.“

„Psychiatra,“ opravil ho Wells.

„Dokud mi budete říkat Zvedáku, zůstanu u cvokaře.“

„Proč jste si vybral mě, pane Sullivane? Jistě, jsem nejlepší, ale mám mnoho schopných kolegů, kteří nemají strávit příštích dvacet let ve vězení. Vyvstává z toho očividný logistický problém.“

„Myslíte si, že mě znáte? No, i já o vás pár věcí vím. Vím, že jste se začal nudit, zneužil jste několik důvěřivejch pacientů a ztratil lékařskou licenci. Pak jste se nějak dostal na hranici, kde jste si pašováním mexickýho chlastu vydělal milion babek, než vás chytili. Podle doktorů z Rockville jste sociopat. Vím, že kromě vás jsou vám všichni ostatní ukradený. Vím, že kdyby vám to nějak prospělo, bez zaváhání byste zabil člověka. Život je pro vás hra a všichni ostatní jsou jen figurky na šachovnici. Za normálních okolností by ty vlastnosti moc zaměstnavatelů nepřilákaly.

Důležitější však je, že vím, že jste génius, když dojde na předvídání cizího chování. Říká se, že nikdo neodhadne protivníka tak dobře jako vy, dokud vám to bude připadat jako výzva. V tomto ohledu jsem na vás dostal to nejlepší doporučení.“

„Od koho?“ zeptal se podezřívavě Wells.

„Od vašeho bývalýho kolegy, co na vás měl čtvrt palce tlustou složku.“ Tím trochu přeháněl, ale v náruči důkazů, které Faye zachránila z Mason Islandu, než ho pohltila černá díra, moc papírů nebylo. „Doktor Bradford Carr.“

Teprve teď si byl Sullivan jistý, že u Wellse zahlédl upřímnou emoci, a nepatřila mezi ty příjemné. Wells rychle ovládl svůj vztek a přetavil ho v milý úsměv. „No… a jak se náš dobrý doktor má?“

„Je mrtvej… No jo, jasně. Sem k vám se noviny moc často nedostanou. Já a pár mejch přátel jsme ho zničili. Tak jsem se dostal k jeho složkám a tak jsem taky zjistil, že jste jeden z pár lidí, kterejch se skutečně bál. Spáchal sebevraždu. Nedávno se ve vězeňský cele oběsil na tkaničkách od bot.“

„Jak rozkošné. Nyní jste vzbudil můj zájem. Co navrhujete, pane Sullivane?“

„Mám tu papíry od federálního soudce, který vás propouštěj do mýho opatrovnictví. Každej tejden práce pro mě vám z trestu umázne šest měsíců.“

„Chápu.“ Wells vypadal, že o nabídce přemýšlí, ale Sullivan poznal, že to je jen přetvářka, kterou si osvojil kvůli lidem, kterým vadil někdo s tak rychlou myslí. Mozek jako ten jeho? Wells už si to dávno spočítal. „A navzdory všemu, co jste si o mně přečetl ve složce doktora Carra, věříte, že vás nezradím?“

Sullivan si odfrkl. „V porovnání s pár lidma, co už v tom jedou? Nijak zvlášť. Podívejte, ušetřím nám oběma čas a planý hrozby. Když zkusíte sabotovat moji misi, my oba víme, že vás já nebo některej z mejch extrémně nebezpečnejch přátel zabije. Můžete mi to oplatit podobnou výhružkou, ale to bychom jen mrhali časem a na podobný blbosti neužije ani jednoho z nás.“

„Osvěžující. A co se stane, když se pokusím utéct?“

„Nepokusíte. Budete se nás držet, dokud neskončíme, a pak už mi bude vcelku jedno, co uděláte.“

„A proč si to myslíte?“

„Chlap, pro kterýho je život jedna velká hra, potřebuje pořádnou výzvu. Sakra, vy si Rockville možná i užíváte, protože přežívání tady vyžaduje chytrost.“

„Uznávám, že to tu občas bývá vzrušující.“ Wells se podíval na své pruhované oblečení. „I když se mi stýská po stylu a hygieně. Přesto všechno není vaše nabídka svobody tak zajímavá, jak si myslíte.“ Wells se podíval na nervózní dozorce. „Jsem přesvědčen, že až mě toto místo unaví, mojí další výzvou bude naplánování útěku.“

„Znám jen jednoho chlapa, co se z Rockville dostal živej, a to byl Dvojník.“

Wells se zasmál. „Kdyby to dokázal každý trouba, nebyla by to žádná výzva.“

„Pokud chcete výzvu, mám pro vás něco, co jste zatím nezažil. Mám nepřítele, se kterym bude mít problémy držet krok i někdo tak chytrej jako vy.“ Trocha pochlebování nikdy neuškodí.

Teď se zdálo, že o tom Wells skutečně přemýšlí, a to něco znamenalo, protože jeho mozek fungoval jako jeden z Turingových strojů. „A o jakou výzvu se jedná?“

„Záchrana světa.“

To Wellse znovu rozesmálo. „Musel jste si mě splést s idealistou, pane Sullivane. Mně na světě vůbec nezáleží. Svět je plný omezených hlupáků. Pokud jste sem přišel s válkou nebo jiným konfliktem, který mám odstartovat nebo mu zabránit, tak to by bylo příliš nudné. To raději dožiji své dny jako gladiátor v Rockville. Pokud je tu nějaký diktátor nebo politik, který potřebuje zabijáka, můžete si ušetřit dech. Na podobné zbytečné machinace Bradford Carr využíval to zvíře Crowa.“

„Crow je mrtvej taky. Dlouhej příběh.“

„Jsem si jistý, že si to zasloužil… Hodně štěstí, pane Sullivane, ale mě příliš neláká podrobit se vrtochům cizích lidí. Vracím se do díry. Slunce bylo příjemné, ale poezii raději recituji o samotě.“

Sullivan svůj čas v díře využíval k pochopení gravitace. Ukázalo se, že šlo o dobře využitý čas. „Jak je libo, doktore.“

„Jsem si jistý, že se vám podaří najít Čtenáře nebo jiného mentalistu, který vašeho nepřítele přechytračí.“

„Sakra, já Čtenáře mám, ale nevím, jestli jeho magie na tu věc zabere. Když budu čekat, až začne jednat, bude už příliš pozdě. Potřebuju někoho, kdo uhodne, jak ta věc myslí, abychom před ní získali náskok.“

Wells se u žebříku zarazil. „Věc?“

„Škoda, že jste i s těma svejma úžasnejma deduktivníma schopnostma předpokládal, že Nepřítel je člověk.“

To si získalo jeho pozornost. „Znovu jste mne trochu zaujal,“ připustil Wells.

„Náš soupeř nepochází ze Země.“

„Další superdémon? I sem se doneslo, co se stalo ve Washingtonu.“

„Ani zdaleka. Tahle věc je důvod, proč démoni existujou. Požírá magii a nechává za sebou mrtvý světy. Ten tvor pronásleduje Moc napříč celým vesmírem a kancléřův duch mě varoval, že už je na cestě. Pokud už sem nedorazil, bude tu každym dnem. Musíme ho zastavit.“

Doktor pomalu hvízdl. „A mě nazývali šílencem…“

„Ta výzva spočívá ve vymyšlení, jak tu věc vystopovat a zabít. Ve městě na nás čeká nejmodernější vzducholoď na světě. Jakmile si kapitán bude jistej, že pod náma ta experimentální hračka nevybouchne, podnikneme nájezd do Impéria. Chcete se přidat?“

Wells se pustil žebříku. „Rád bych měl soukromou kabinu.“

„Na vzducholodi je málo místa. Dostanete palandu jako všichni ostatní.“

„Horní postel?“

„Dohodnuto.“

Kapitola 2

„FDR může táhnout do pekel. Já jsem člověk. Nejsem typ, nejsem číslo a jsem si sakra jistej, že mě nejde shrnout do značky, kterou bych měl nosit na rukávu. Jsem člověk. A registrovat se nebudu.“

Jake Sullivan

Citát ze San Francisco Examiner, 1933

Washington D. C.

Předseda kongresového podvýboru pro registraci Aktivních zjevně zuřil. Měl brunátnou tvář, na čele mu naběhly žíly a příliš často mrkal levým okem. Zdálo se, že každou chvíli dostane mrtvici. Francis Cornelius Stuyvesant byl pyšný, že tak na byrokraty působí, a slyšení přitom trvalo jen patnáct minut. Pokud zvládnou celou naplánovanou hodinu, mohl téměř zaručit, že z toho předsedu klepne. „Co jste to řekl?“

Francis bouchl pěstí do stolu. „Slyšel jste mě už napoprvé, kongresmane, ale myslím, že bych měl svou připomínku přeformulovat. Nazývat vás a vaše poskoky z OCI děvkami by bylo urážkou všech tvrdě pracujících prostitutek.“

Z galerie se ozvalo pobouřené zalapání po dechu, ale pár lidí se smálo, včetně několika novinářů. Dan Garrett, který seděl po jeho pravici, jen složil hlavu do dlaní. Chudák Dan, ale měl čekat, co se stane, když Francise o účast na slyšení požádal.

„Jak se opovažujete zesměšňovat toto jednání, pane Stuyvesante?!“

„Zesměšňování? Dovolte mi, abych vám definoval výsměch. Když OCI odvádí nevinné Američany do tajných vězení a drží je tam bez řádného procesu, to je skutečný výsměch demokracii. To, co udělal Bradford Carr, byl výsměch ústavě Spojených států. Byl jsem unesen, zmlácen a nastrčen jako obětní beránek, zatímco se jeho zaměstnanci chystali odpálit bombu ve Washingtonu, kterým se pak prohnal vládní démon, a vy mě obviňujete ze zesměšňování vaší komise? Jak se opovažujete? To svinstvo si můžete nechat, kongresmane, protože já ho pro vás kydat nebudu.“

Několik lidí na galerii začalo jásat a tleskat. Menší část diváků na Francise bučela.

„Já vás varuji. Budete zadržen za pohrdání Kongresem!“

Francis se otočil a teatrálně se podíval na Dana. „Opravdu se to děje?“ Pak se obrátil zpátky ke komisi. „Dostane se mi tentokrát alespoň veřejného slyšení, nebo mě zase hodí do tajného vězení, protože mám magické nadání? Jak to funguje?“

„Prosím, pane Stuyvesante, uklidněte se!“ varoval ho další kongresman.

„To vy se uklidněte!“ vykřikl Francis. Dan se pod stolem natáhl a pokusil se ho kopnout do holeně. Nepomohlo to. „Každý bezdomovec na ulici by vám dokázal vysvětlit, co OCI udělal špatně, ale pak přijde Roosevelt a schválí zákon, podle kterého to můžete udělat znovu, jen ve větším měřítku a oficiálně. A já to mám respektovat? To sakra ne!“

Jásající část publika se nechala unést, pročež došlo na bušení kladívkem a výzvy k zachování klidu a ochranka Kapitolu nakonec nejhlasitější zastánce Aktivních hrubě vyvlekla ze sálu. Kvůli povaze publika a Danu Garrettovi, který byl známým Řečníkem a měl dnes svědčit, se na dlouhém kongresovém stole otáčel jeden Dymaxion nulifikátor. Budova Kongresu se dnes stala nemagickou zónou. Přestože dnes vlastnil jedinou společnost, která je dokázala vyrábět, Francis antimagické přístroje z principu nenáviděl. Pokud by však proti jejich použití na slyšení protestoval, tisk by pak jemu a Danovi – především Danovi – nevěřil jediné slovo.

Dan se během chaosu k Francisovi naklonil a zašeptal: „Tímhle naší věci nijak nepomáháš. Vážně, diplomacii nech na mně a jen jim odvykládej fakta.“

„U těch klaunů stejně nemáme šanci,“ odpověděl tiše Francis, „tak ať tisk alespoň dostane pár dobrých citátů.“

Přestože se narodil do politické dynastie, Francis politiku nenáviděl a politiky pohrdal. Koneckonců jeho mizerný otec byl velmi úspěšný politik, což o nich dost vypovídalo. Když ho však vytáhli pod světla reflektorů, navzdory jeho instinktivní zášti k jejich hrátkám se ukázalo, že je v tom Francis překvapivě dobrý. Musel to mít v krvi. Nepochybně pomáhalo i to, že je jedním z nejbohatších lidí na světě.

Francis dřív diplomacii nechával chladnějším hlavám jako Dan, nedávno však v sobě objevil řečnické nadání. OCI si zahrával se špatným chlapem a Francis mu na oplátku vyhlásil válku. Ne doslova, ale pokud si to Roosevelt bude přát, možná dojde i na tu.

Publikum utichlo a kongresman za Jižní Dakotu spustil tirádu o zkáze ve Washingtonu, pročež Aktivní představují příliš velkou hrozbu pro společnost, pokud zůstanou nekontrolovaní, a bla bla bla. Francis si ho moc nevšímal. Tohle všechno už slyšel.

Franklin Delano Roosevelt krátce po převzetí úřadu vydal prezidentský výnos ohledně monitorování lidí nadaných magií. Atmosféra ve Washingtonu po řádění démona mu to dost usnadnila. Zákon o registraci Aktivních byl jen třešničkou na dortu. Právě teď se chystali shromáždit Aktivní, které považovali za nejnebezpečnější, ale každý, kdo měl všech pět pohromadě, věděl, že jde jen o špičku ledovce. Amerika se chystala jít ve šlépějích Impéria a Sovětského svazu, kdy se k magicky nadaným lidem budou chovat jako k dalšímu zdroji, který lze kultivovat a kontrolovat, a Grimnoir by se raději do země propadl, než by jim to dovolil.

Nejtěžší na členství v tajné společnosti byla potřeba utajení, což znamenalo, že pár odhalených členů se nevyhnutelně stalo jejími veřejnými tvářemi. Dan z nich byl nejvýřečnější, ale tuhle práci nenáviděl. Francis naštěstí zjistil, že ho to svým způsobem baví.

„Ušetřete nás těch otřepaných frází,“ přerušil Francis kongresmana uprostřed věty. „Jistě, Roosevelt se nás mágy jen snaží ochránit před námi samými, protože jsme jako děti, což je od něj opravdu laskavé, protože je naživu jen díky tomu, že jsem atentátníkovi telekineticky usekl hlavu tácem, zatímco můj přítel Přízrak prezidenta pomocí své magie odnesl do bezpečí… mimochodem, víte, jak se za to mému příteli vláda odvděčila?“

„Vaši pochlebovači už byli vyvedeni, takže si bavení davu můžete odpustit.“ Kongresman se naklonil blíž k mikrofonu. „My všichni jsme soudní záznamy četli, pane Stuyvesante. Není důvod lpět na –“

„Odvděčili se mu tím, že ho nemilosrdně zbili a mučili v cele na Mason Islandu.“ Nemusel dodávat, že Mason Island vcucla černá díra. To věděli všichni. Nikdo z nich naštěstí netušil, že obří magický vír byl Francisovým dílem. Tenhle detail by v záznamech viděl jen velmi nerad.

„To byla anomálie. Bradford Carr porušil zákon –“

„Oh, ale když teď to samé můžete dělat legálně, tak je to najednou v pořádku? Jen tím ospravedlňujete každé zvěrstvo, kterého se Carr dopustil. Rooseveltův nový zákon je prvním krokem k zavření statisíců Američanů do táborů. A z toho se mi zvedá žaludek.“

„Vaše únavné konspirační teorie nikoho nezajímají, pane Stuyvesante. Vláda by nic takového nikdy neudělala. Ty pomluvy musí skončit.“

„Vláda už udělala –“

„Pánové,“ vložil se mezi ně Dan, který dokázal znít uhlazeně, i když nepoužíval magii. „Musíte pochopit reakci magické komunity. Zkáza ve Washingtonu byla způsobena federální vládní agenturou, která se vymkla kontrole, ale přesto se zdá, že je odpovědnost připisována nám. Pokud budou Rooseveltovy návrhy uvedeny v platnost, mnoho zákona dbalých Američanů bude připraveno o svá práva a majetek. Ten zákon je extrémní a zbytečný.“

V komisi seděl jeden člen, který zatím nepromluvil. Nový koordinátor informací byl klidný muž středního věku s přísným výrazem, který varoval, že si s ním není radno zahrávat. S mikrofonem se neobtěžoval. „Mohu něco dodat?“

„Předseda předává slovo Williamu Donovanovi^1, nově ustavenému řediteli Úřadu pro koordinaci informací.“

1 William J. Donovan (1883–1959) – významný newyorský právník a skutečný zakladatel OCI v roce 1941. Po reorganizaci OCI stanul během druhé světové války v čele OSS (Úřad pro strategické služby) a významně se podílel i na jeho přerodu v dnešní CIA, pročež je někdy nazýván otcem amerických tajných služeb (pozn. překladatele).

Dan a Francis si vyměnili rychlý pohled. Ten muž byl neznámou veličinou. Byl to vyznamenaný veterán z Velké války a celé roky působil v newyorské politice, dokonce se neúspěšně pokoušel kandidovat na guvernéra, ale svůj názor na Aktivní, pokud nějaký měl, nikdy nezveřejnil. Šuškalo se, že je to Rooseveltův starý přítel z univerzity, kterého pověřil vyčištěním „zkorumpovaného“ OCI.

„Pane Stuyvesante, zmínil jste svého přítele, který byl bohužel nezákonně zadržován mým předchůdcem. Domnívám se, že se jmenuje Heinrich Koenig, imigrant z Německa… mám pravdu?“

„Je to tak, pane,“ odpověděl rychle Dan.

„Je na té fotografii, kterou převzaly všechny noviny. Myslím tu, kde bojuje s gigantickým, vládou vytvořeným démonem, který se vymkl kontrole,“ dodal posměšně Francis.

„Ano. Nechvalně proslulá fotografie Přízraku s krumpáčem. Je to opravdu působivý snímek, zvlášť když byl pořízen jen o ulici dál od místa, kde se právě nacházíme. Přesto se musím ptát, když pánové Garrett a Stuyvesant tak vehementně protestují, že nejsou pro americkou společnost o nic větší hrozbou než jakákoliv jiná organizace, a tvrdí, že Aktivní v žádném případě nepřipravují spiknutí nebo povstání proti Spojeným státům, kam se váš přítel Heinrich Koenig poděl…“

„Nemám nejmenší tušení,“ zalhal Francis pod přísahou. Nepochyboval, že OCI už si odpověď zjistil, protože Sullivan se vládu o existenci Stopaře pokoušel přesvědčit. Samozřejmě, že lhal. Francis by v žádném případě nevaroval Impérium, že se k němu blíží jeho přátelé.

„Omlouvám, ale ještě jsem neskončil. Chtěl jsem říct, že mě zajímá, kam zmizel pan Koenig a spolu s ním i několik tuctů dalších extrémně silných Aktivních, včetně bývalého veřejného nepřítele číslo jedna, nechvalně proslulého Zvedáka Jakea Sullivana. Mnoho z nich bylo naposled spatřeno, jak nastupují na silně vyzbrojenou experimentální vzducholoď, kterou jim poskytla United Blimp & Freight. Tedy společnost, jak bych rád uvedl do záznamu, kde zastáváte post výkonného ředitele.“

Ozvalo se ještě víc lapání po dechu a mumlání a dav reportérů si zuřivě dělal poznámky do bloků. Nový koordinátor se tvářil navýsost spokojeně.

Možná v tom nakonec až tak dobrý nejsem, pomyslel si Francis.

Když se propletli davem pokřikujících reportérů a fotografů, sešli Francis a Dan po schodech Kapitolu.

„Šlo to líp, než jsem čekal,“ poznamenal Francis.

„Asi jsi nebyl na tom samém jednání jako já,“ zabručel Dan. „Ten Donovan z tebe udělal hlupáka.“

Francis se zazubil. „Každé jednání s vládou, po kterém si ze mě někdo jako Crow neudělá boxovací pytel, je pro mě úspěch.“

„Štěstí, že tě Donovan umlčel dřív, než jsi mohl říct něco skutečně pitomého. Použil proti tobě jen to, co už všichni vědí.“ Na Washington Mall stále probíhaly intenzivní rekonstrukční práce. Mnoho budov se opravovalo a pár se muselo strhnout, na místě různých pamětihodností zůstaly jen plotem ohrazené díry. „Když jsem tu byl naposled, málem mě tu ušlapali,“ rozhlédl se Dan.

„Čím se to lišilo od dneška?“ Na Washingtonově památníku zůstaly velké škrábance po drápech, protože zatím nikdo nepřišel na uspokojivý způsob, jak to poškození opravit. Není divu, že jsou teď všichni tak vystrašení.

Dan si povzdechl. „Hádám, že je trochu rozdíl, když na tebe dupne behemot, ale i tak nás tam pořádně zmáčkli.“

„To není moc optimistické.“ Ale kdo mu to mohl vyčítat? Brzy začne platit zákon, že každá osoba v Americe s magickým nadáním bude muset nosit pásku, která je bude označovat jako Aktivní a upozorňovat na typ jejich Moci, a to vše ve jménu veřejné bezpečnosti. „Začínáš znít jako Sullivan… Nebo hůř, jako Heinrich. Pojďme se někam napít. Už mám těch blbostí dneska dost.“

Na ulici na ně čekalo auto, ale nebylo to Francisovo obvyklé auto a řidička uvnitř teprve ne. Na to byla moc hezká. Dáma byla vysoká, pěkně tvarovaná a snažila se schovat svou pěknou tvář za tmavými brýlemi a kloboučkem. „Zdravím, pánové,“ přivítala je a ukázala na otevřené zadní dveře zjevně vládního chevroletu. „Někdo důležitý by si s vámi rád promluvit.“

„No není to Pemberly Hammerová?“ Pokud Dana její objevení překvapilo, nebylo to na něm poznat. „Jak rád vás zase potkávám.“

Kývla svým velkým kloboukem na Dana. Se stříbřitě blond parukou a falešnými brýlemi by v ní nikdo od tisku nepoznal slavnou bývalou korporátní špiónku, ze které se stala agentka BI. „Drahý pane Garrette.“ Měla sladký hlas s nádechem východního Texasu. „Vždyť víte, že mně lhát nemůžete.“ Hammerová byla Soudkyně, a protože Soudci vždy poznají pravdu, lhát jim bylo jen ztrátou času.

„Dostala jsi mě. Nevidím tě rád. Upřímně řečeno mi to je podezřelé… Pěkné auto. Není tak elegantní jako ten drahý ford, co jsi s ním jezdila dřív.“ To popíchnutí nebylo moc taktní, protože Dan byl částečně zodpovědný za to, že její staré auto zdemoloval Železný gardista.

„Sullivan mi vlastně za to ukradený auto poslal nějaké peníze, než se vypařil.“

„Jake vždycky drží slovo. Je staromódní a spolehlivý jako gravitace.“

„Jo, starý dobrý Jake. Zajímalo by mě, kam si to zamířil s tou svou novou nablýskanou válečnou vzducholodí?“

„Zkus se zeptat svého šéfa. Jsem si jistý, že Jakea odmítl, když ho požádal o pomoc.“

„Mě o pomoc nepožádal,“ zamračila se.

„Dobře, to by stačilo. Agentko Hammerová…“ Francis ji moc neznal. Sullivan se za ni zaručil a pomáhala ho zachránit z Mason Islandu, ale teď pracovala pro J. Edgara Hoovera – a to dřív zamrzne peklo, než Francis začne věřit Hooverovi nebo komukoliv na jeho výplatní pásce. „Kde je Sidney?“

„Váš řidič byl odvolán, pane Stuyvesante. Chtěl se hádat, ale zamávala jsem na něj odznakem a hned ho to přešlo. Musím vám říkat, jak moc si to užívám? Žádný strach. Do hotelu se vrátíte dřív, než vám zruší rezervaci na večeři. Teď ale musíte jít se mnou. Důležité, přísně tajné vládní záležitosti. Víte, jak to chodí.“

„Oh, to vím moc dobře.“ Francis se podíval na ulici a zvedl ruku. „Taxi!“

„No dobře.“ Hammerová ztišila hlas. „Podívejte, já vím, že s mým novým šéfem nemáte nejlepší zkušenosti, ale tohle žádná bouda není.“

„Nemám zájem, dámo. Vašim lidem už dávno nevěřím.“

„Unesl vás OCI, ne BI.“

„Jen jiná písmena z té samé zatracené abecedy.“

„A když si pomyslím, že mě poslali, protože mám dobré vztahy s Grimnoirem,“ povzdechla si Hammerová. „Přála bych si, abys uměl číst myšlenky, Dane, protože pak bys věděl, že mluvím pravdu, a mohli bychom tohle všechno přeskočit. Pokud se nepletu, vy Řečníci to trochu umíte, co?“

„Trošku. Umím něco vycítit, uhádnu něčí emoce a trochu je ovlivním, instinktivně poznám jejich slabá místa a možná zachytím náznaky myšlenek na povrchu, když spálím hodně Moci…“ přiznal Dan. „Což právě teď samozřejmě nedělám. To by bylo neslušné.“

„Určitě tomu pomáhá vědomí, že kdyby ses mi přehraboval v hlavě, střelila bych tě do kolena.“ Hammerová na své květinové blůze poplácala vybouleninu ve tvaru revolveru. „Ale my tu teď ztrácíme čas, tak se do toho pusť. Musíte vědět, že to s vámi myslím upřímně, a já se odsud potřebuju dostat dřív, než někoho napadne si mě vyfotit. Musíte se mnou odejít hned. Je to důležité.“

„No dobře. Jen ten kolt nech v pouzdře, protože já mám svoje čéšky rád.“ Dan zavřel oči a soustředil se. Byl nejlepším Řečníkem v oboru a obvykle jste ani nepoznali, že na někoho používá magii, ale právě teď na ni tlačil opravdu tvrdě a s nenápadností se nezdržoval. Dan vyvalil oči. „To jako vážně, Hammerová?“

„Vážnější už bejt nemůžu.“

„Přál bych si, abys prostě přišla a řekla nám to. Sakra… Francisi, nastup si do auta.“

„Je v pohodě?“

„Je v pohodě.“ Dan vypadal rozrušeně. „A teď si nastup do auta.“

Od jejich cíle je dělilo jen pár minut jízdy, ale Hammerová trvala na tom, že budou chvíli jen objíždět okolí, aby se ujistili, že je nebude nikdo sledovat, až zamíří do Bílého domu.

„To si ze mě snad děláte srandu,“ zamumlal Francis.

„Ne. Obávám se, že ne,“ odvětila Hammerová, když zastavila u brány. Od řádění démona měla bezpečnost Kapitolu na starost armáda. Vojáci na perimetru se podívali na Hammerovou a zkontrolovali její průkaz, zatímco Francise a Dana jen přelétli pohledem, a pak je mávnutím poslali skrz. Očividně je tu očekávali.

Francis už Bílý dům navštívil, účastnil se tam několika společenských událostí. Jeho otec byl velvyslanec s velkou autoritou, jeho strýcové zastávali posty senátorů a guvernérů – a pak tu byl samozřejmě děda Cornelius, který si politiky kupoval stejně jako farmář prasata na výstavě. Ale i tak ho tajná schůzka s prezidentem trochu děsila.

„Nech mluvit mě,“ sykl Dan.

„Tohle zvládnu,“ ujistil ho Francis.

„Ne, nezvládneš, a proto se tě chystám omráčit, svázat a schovat v kufru,“ varoval ho Dan. „Oh, ty si myslíš, že žertuji? Laskavě se přestaň usmívat. Tohle nebude žádný kongresman z Pondunku v Severní Dakotě, na kterého si můžeš otevírat zobák.“

Hammerová se uchechtla. „Dane, nikdy mě nepřestane bavit sledovat, když se potíš.“

„Trhni si, Hammerová. Ty sakra dobře víš, co Carr pro Aktivní v této zemi plánoval. Viděla jsi důkazy, které Faye přinesla z Mason Islandu. Opravdu sis někdy myslela, že v tom jel Carr sám? Opravdu sis myslela, že byl v celé vládě jediným, kdo věřil, že Impérium a Sověti k nám zaujali ten nejlepší přístup?“

Úsměv Hammerové povadl. Věděla, že má Dan pravdu. Hluboko uvnitř to věděl každý Aktivní v zemi. „Nevěřím, že to zajde tak daleko.“

„Ty nevěříš, že to nezajde tak daleko?“ Francis si pohrdavě odfrkl. „Myslím, že už jsme se zatraceně přiblížili k tomu, jak to chodí ve zbytku světa.“

„Jsi chodící detektor lži,“ pokračoval Dan. „Pověz mi, co skutečně slyšíš, když začnou mluvit o veřejném blahu a národní bezpečnosti, nebo když tvrdí, že monitorování a kontrola Aktivních je pro jejich vlastní bezpečnost. Já tvůj dar nemám, ale umím kouzlit se slovy a sakra dobře poznám, když to někdo zkouší na mě.“

„No…“ povzdechla si. „Slyšela jsem spoustu lidí, co to pořádně nechápou. Bojí se a dospěli k názoru, že se něco udělat musí, ale protože tomu skutečně nerozumí, jimi navrhované něco nedává moc smysl, a pak jsem slyšela spoustu zákeřnejch, prolhanejch zmetků, co na tom udělat něco chtějí vydělat… Upřímně, k smrti mě to děsí.“ Hammerová zastavila auto. Už tam na ně někdo čekal. „Dobře, jsme tady.“

Francisovy dveře se otevřely zvenčí. „Vítejte, pane Stuyvesante. Prosím, pojďte s námi.“ Dan se chystal vystoupit také, ale jeho dveře zdvořile zarazil další funkcionář. „Je mi líto, pane Garrette. Pan prezident si přeje s panem Stuyvesantem promluvit v soukromí.“

To bylo nečekané.

„A do hajzlu,“ zamumlal Dan. „Nepodělej to.“

„Žádný strach, Dane. Já to zvládnu.“

„Francisi, počkej.“ Hammerová se na něj podívala přes sedadlo. „Hodně štěstí.“

Francis slyšel, že se staví nová, hezčí Oválná pracovna, ale buď zatím nebyla hotová, nebo nedokázal poznat rozdíl, protože ho zavedli do té samé staré kanceláře, kde už jednou byl. Kromě viditelně zvýšené bezpečnosti se Bílý dům od jeho první návštěvy, kdy doprovázel dědu na schůzku u Wilsona, příliš nezměnil. Wilsona si skoro nepamatoval, věděl jen, že byl hodně vysoký a trochu děsivý, asi jako strašák, ale na Francisovu obranu bylo nutno dodat, že byl pouhé dítě.

Než Francis k Oválné pracovně přišel, opustil ji další muž. Jejich pohledy se střetly, Francisovi připadal povědomý. „Pane Stuyvesante. Je mi potěšením se s vámi setkat.“ Muž sklonil hlavu a nabídl mu ruku. Francis mu s ní potřásl, rázně a obchodnicky. Vysoký, vážný muž vypadal jako bankéř. Francis znal hodně bankéřů, ale jeho protějšek mezi ně nepatřil. Jeho znal z titulních stránek novin. „Jmenuji se Nathaniel Drew.“

Oba pocházeli ze stejných společenských kruhů, ale Francis si jich poslední dobou příliš nevšímal. „Architekt?“

„Raději o sobě přemýšlím jako o návrháři plánovaných komunit budoucnosti.“

„Jistě, slyšel jsem, že jste velký vizionář.“ To byl zdvořilý způsob, jak říct, že o něm Francis ví pouze to, že je jen dalším tvrdohlavým kolektivistou, podle kterého by měl svět ve jménu pokroku získat víc Francisových peněz. Drew však také byl uznávaný Analytik, což by vysvětlovalo jeho setkání s prezidentem. Dokonce měl na rukávu saka pásku se dvěmi ozubenými koly, úřední označení Analytiků, Mechaniků a Opravářů. Francis se na ni zamračil. Povinné pásky byly součástí Zákona o registraci Aktivních, takže architekt podle všeho patřil mezi prezidentovy patolízaly, a Francis jemu podobné instinktivně nesnášel. „Ty pásky zatím povinné nejsou.“

„Oh, tohle?“ Drew sklopil zrak. „Já Franklinův návrh podporuji a jen chci jít našemu druhu příkladem.“

„Ne, vážně…“

„Snadná identifikace je v nejlepším zájmu všeobecné bezpečnosti a základem pro budování vztahů s veřejností.“

Analytici byli milovanými celebritami. Jemu samozřejmě značka na rukávu nevadila, ale povězte to chudáku Kostějovi, který nechtěl vypadat jako hříčka přírody, nebo Čtenáři, který stráví zbytek života jako vyvrženec. „Já sám bych se raději do země propadnul, než bych nosil tuhle věc. Je to jako visačka v kravském uchu.“

„Každý má právo na svůj názor.“ Drew se na něj nuceně usmál.

„Jo… Žijeme ve svobodné zemi… zatím. Rád jsem vás potkal, pane Drewe. Možná vám zavolám, až bude UBF potřebovat nový mrakodrap.“

„Bohužel se obávám, že jsem příliš pohlcen jinými altruistickými humanistickými projekty, abych se zabýval komercialismem, ale prosím, jsem zrovna na odchodu…“ Architekt mu ustoupil z cesty. „Nerad bych vás zdržoval.“ A pak ho lidé v oblecích rychle odvedli pryč a Francise eskortovali do vnitřní svatyně.

Franklin Roosevelt seděl za masivním stolem a čekal na něj. „Zdravím, Francisi. Už je to dlouho.“ Prezident natáhl ruku k potřesení, ale z křesla nevstal. Francis mu s rukou rázně potřásl a doufal, že nemá příliš zpocené dlaně.

„Dobré odpoledne, pane prezidente.“

Ochranka rychle opustila místnost a zavřela za sebou dveře, nechala je o samotě. Roosevelt vypadal jako laskavý muž, který se rád směje, dokonce mu trochu jiskřilo v očích, ale Francis vyrůstal v brutálním světě newyorské politiky, kde se různé rodiny oddávaly machiavelistickým hrátkám, a věděl, že ten muž umí být dostatečně bezohledný, aby ho neochotně uznával i děda Cornelius. A Cornelius byl ten nejzákeřnější a nejbezcitnější parchant pod sluncem. Díky tomu Francis věděl, že se Rooseveltovi nedá věřit.

„Když jsme spolu mluvili naposled, bylo to na večírku pořádaném vaším otcem. Zrovna jste se chystal odjet do školy v Bostonu. Jak ten čas letí.“

„Ano, je to tak, pane.“ Když spolu mluvili posledně, Francisovy nejpalčivější životní otázky se točily kolem toho, jak dostat nejhezčí děvčata do postele a kde se dá splašit nejkvalitnější alkohol. Později byl vtažen do tajné války, účastnil se intrikování, špionáže a přímého boje proti těm nejtemnějším magickým silám, ztratil dobré přátele, byl postřelen, zbit a krátce uvězněn a nečekaně skončil v čele jedné z nejmocnějších korporací na světě. Francis byl podle většiny standardů stále mladíkem, ale posledních pár let bylo náročných. „Ano, letí to jako vítr.“

Prezident ukázal na jedno křeslo s vysokým opěradlem, které stálo před stolem. „Měli jsme si spolu promluvit v Miami, než došlo k těm nečekaným událostem… Prosím, posaďte se.“ Francis to udělal. Křeslo bylo pozoruhodně nepohodlné. Napadlo ho, jestli to není záměr. Kouřící Roosevelt ukázal na zlatou krabičku na stole, ale Francis zdvořile zavrtěl hlavou. „Víte, neměl jsem příležitost osobně vám poděkovat za to, co jste na Floridě udělal. Vy a váš německý přítel pan Koenig jste mi zachránili život.“

„To je v pořádku. Všichni jsme od té doby měli napilno.“ Atentátník stihl udeřit dřív, než mohla dvojice grimnoirských rytířů reagovat, ale kdyby Heinrich těžce zraněného Roosevelta neodhmotnil a neprotáhl schodištěm, Zangara by ho dalším magickým výbuchem dorazil. „Jak se vám daří? Slyšel jsem, že Léčitele nedokázali –“

Roosevelt zamítavě mávl rukou. „Ne, ne. Ujišťuji vás, že jsem zcela v pořádku.“

„Heinrich i já jsme pomohli rádi.“

„Jistě. Dovolte, abych vám za to poděkoval teď. Miami bylo jen dalším varováním před tím, co se na nás valí. Náš národ tehdy prožíval krizi. Musel jsem zemi provést mnoha úskalími. Už tehdy to bylo špatné, naši lidé ztráceli naději a vězeli po krk v dluzích, a pak se k tomu přidalo spiknutí atentátníků a tajné plány, které se v něm skrývaly. Nebýt vaší pomoci, ten nejhanebnější z nich by nebyl nikdy odhalen.“

Přesto byla Grimnoirská společnost stále vykreslována jako ti špatní, jako by v prvé řadě neměli být jen obětními beránky, kteří nakonec zabránili, aby se něco z toho stalo. „Bylo by příjemné, kdybyste to prohlásil na veřejnosti.“

Prezident se zasmál, přestože Francis nežertoval. „Připomínáte mi vašeho otce. Přesně to by udělal on. Zamlada samozřejmě býval trochu horkokrevný a impulzivní, ale nakonec tu pro vás byl jako oddaný demokrat.“ Francis jen přikyvoval. On sám se hlásil k republikánům, ale k těm se zaregistroval jen kvůli tomu, že chtěl být pravým opakem svého otce. „Už vám někdo pověděl, jak moc se svému otci podobáte?“

Poslední dobou ne. Naštěstí. Francisovi také tvrdili, že vypadá jako Cornelius, než děda hrozně ztloustl. „Nepředpokládám, že jste si mě zavolal, abychom tu probírali moji rodinu.“

„Jistěže ne.“ Rooseveltův úsměv zmizel příliš rychle, aby byl upřímný. Francis mu sice zachránil život, ale teď šlo o politiku. „Musím si připomínat, že jste teď titánem Wall Streetu, kapitánem průmyslu. Váš čas je velice cenný.“

„Nechtěl jsem vás urazit, pane prezidente.“

„Ale měl jste pravdu. Času není nazbyt a každý den, kdy jsou mé návrhy blokovány, celou situaci jen zhoršuje.“ Přetvářka zmizela a Francis nyní bez nejmenších pochyb mluvil s mužem, který považoval za dobrý nápad, aby Aktivní povinně nosili identifikační pásky jako nějaká chovná zvířata. „Slyšel jsem o vašem svědectví před komisí.“

Až vyjdou večerní noviny, budou o jeho pobuřující výpovědi před komisí vědět úplně všichni. „Za tím, co jsem řekl, si stojím.“

„Možná byste měl být v budoucnu trochu opatrnější. S tímto přístupem si moc přátel neuděláte.“

„Pokud nestojí o pravdu, pak možná já nestojím o jejich přátelství.“

„Bez ohledu na to… v tomto městě člověk přátele potřebuje.“

„Jaká škoda. Kdo si teď se mnou zahraje bridž?“

Roosevelt se zasmál. „Chápu, chcete to brát takhle… Pak mi tedy dovolte, abych vám vyjasnil pár věcí. Nyní toho o vaší Společnosti vím docela dost. Jsem obeznámen s vaším kodexem a manifestem. Pochopil jsem to tak, že v sobě vidíte chrabré bojovníky proti tyranii, a to dokáži ocenit.“

„Děkuji, pane.“

„Avšak nevěřím, že plně chápete, co se právě děje. Tento národ balancuje na okraji propasti a celému světu hrozí, že se propadne do chaosu. Zdědil jsem neskutečný problém. Náš průmysl selhává, naši lidé jsou zlomení a hladoví a především vyděšení z hrozivých událostí, jakými byly Mar Pacifica, Miami a Washington. Je potřeba podniknout rázné a rozhodující kroky, abychom je ujistili, že se podobné zločiny nebudou opakovat.“

Francis zaskřípal zuby a spolkl vzteklé odseknutí. „Já vaše návrhy viděl. Pochybuji, že z nich vzejde to, v co doufáte.“

„A v tomto ohledu se neshodneme. Já věřím, že nám mé návrhy zajistí svobodu a bezpečí.“

Teď už se Francis ovládnout nedokázal. „Podívejte, já nejsem žádný vidlák, kterého přesvědčí plamenný rádiový projev. O co vám ve skutečnosti jde?“

„Americký lid si zaslouží ochranu před magickou hrozbou.“

„Magickou hrozbou?“ vyprskl Francis.

Roosevelt se usmál. „Váš nepřátelský postoj k tomu termínu chápu, ale lidé jako vy problém nejsou. Vy jste jeden z těch dobrých, Francisi. Vy budete moci pokračovat ve svém životě a podnikání bez větších potíží. Každý významnější národ na světě již podnikl, nebo podnikne, kroky k využití a ochraně své Aktivní populace. Stojíme na křižovatce historie. Amerika se musí zachovat stejně.“

„Jako Impérium a jejich mučící školy?“

„Samozřejmě, že ne. Ty jsou čirým barbarstvím.“ Roosevelt se při té poznámce zatvářil dotčeně. „Zmínil jste však důležitou věc, u které se obávám, že ji nedokážete pochopit. Svět je na pokraji války. Světový mír je ohrožen. Vím, že si toho jste vědom mnohem lépe než většina našich krajanů. Pohybujete se ve válečném průmyslu a vedete osobní vendetu proti Impériu. Mohu vám slíbit, že k ní dojde do deseti let, ne-li dřív. Sověti již obrátili pozornost ke zranitelné Evropě a my oba víme, že je jen otázkou času, než v Pacifiku dojde ke střetu mezi námi a Impériem.“

„V tom s vámi nemohu nesouhlasit. Překvapilo by mě, kdyby to trvalo tak dlouho.“ Francis se v křesle předklonil. Roosevelt sakra dobře věděl, kdo stojí za zničením Mar Pacificy, ale nikdy to nepřizná, protože jejich země nebyla na válku připravená. Z incidentu stále obviňovali Aktivní anarchisty. „Směřujeme k válce a bude velká.“

„Coby student generála Pershinga to pochopitelně chápete. Nemusím říkat, že námořnictvo bude potřebovat spoustu nových UBF vzducholodí… Ale bez ohledu na to, jak schopnou se naše armáda stane, oba zmíněné národy cvičily své Aktivní a rozvinuly jejich magické schopnosti do takové míry, o jaké si my můžeme nechat jen zdát. Nepochybně znáte Druhou Sommu. Víte, jak neskutečně nebezpečná může během války tak vysoká koncentrace mágů být. Probíhá tu závod ve zbrojení a Amerika se zatím ani nedostavila na startovní čáru.“

„ARA je tedy jen pouhou záminkou k naší katalogizaci… Kdo z nás je užitečný a kdo ne. A když už v tom budete, možná se rovnou zbavíte všech těch nebezpečných podivínů. Tak to dělá Stalin. Nahnal je do táborů daleko od civilizace, kde nemůžou nikomu ublížit, dokud je nebude potřebovat použít jako zbraně proti jiné zemi.“

„Žádný takový plán –“

„Granada, Minidoka… Já jsem Hybatel, tak bych asi skončil tam. Gila River, Topaz… poznáváte ta jména, pane prezidente?“

„Ušetřete mě toho pokrytectví. To byly plány kliky Bradforda Carra. Já jsem stejnou obětí jeho machinací jako vy.“

„Ale vy v jeho snu pokračujete! On namaloval plátno a vy teď doděláváte rám. Všechny ty řeči o bezpečnosti jsou jen využíváním strachu našich lidí. Aktivní jsou občané. Přivlastnil jste si moc, která vašemu úřadu nikdy patřit neměla.“

Kariérní politici vždycky nesnášeli, když je někdo upozorňoval na jejich pokrytectví. „Jak se opovažujete…“

„Oh, ano, já se opovažuji.“ Francis se začínal rozpalovat. „Carr měl likvidační seznam a vy teď chcete, abych té samé vládě věřil? A i kdyby si vaše vláda moji důvěru získala, což se nestane, tak co další a pak ta po ní? Ani náhodou.“

„Tímhle tónem se mnou mluvit nebudete.“ Roosevelt zjevně nebyl zvyklý, aby se mu někdo takhle postavil, možná tak v novinovém sloupku, ale určitě ne tváří v tvář.

Francis si ani neuvědomil, že zvýšil hlas. „Omlouvám se. Likvidační rozkazy mě vždy trochu podráždí.“

„Musíme modernizovat.“

„Tomu, co vy nazýváte modernizací, já říkám otroctví.“

„Nebezpečné a především zavádějící slovo.“ Roosevelt si povzdechl a smutně zavrtěl hlavou. „Máme prostě odlišnou filozofii. Ať se vám to líbí, nebo ne, kompromisu dosaženo bude. Čím méně bude vaše strana nakloněna rozumnému řešení, tím méně se vám ten kompromis bude líbit.“

„Stejný rozhovor jsem vedl s Bradfordem Carrem, když jsem byl v jeho kobce připoutaný řetězem ke zdi. On si myslel, že vláda vlastní lid. Já tvrdím, že lid vlastní vládu. Mezi těmi postoji žádný kompromis neexistuje.“

Viditelně rozčilený prezident se zapřel dlaněmi o masivní stůl. „Oh, ale ten kompromis bude. Já svoje reformy dostanu a vy mi nebudete stát v cestě.“

„To je výhružka?“

A konečně se začaly cenit zuby. „Já jsem prezident Spojených států amerických. Vy jste jen arogantní zkažený spratek obchodníka se vzducholoděmi.“

„Já jsem velmi úspěšný spratek obchodníka se vzducholoděmi,“ opravil ho Francis.

„Nejsem si jist, jak dlouho si tu pozici udržíte, když se na vaši UBF zaměří pozornost a moc federální vlády. Hodně lidí si mi stěžovalo na monopolní postavení UBF, jehož prolomení by s naší ekonomikou udělalo zázraky. Pokud se tak stane, možná zjistíte, že si budete muset hledat novou práci. To by bylo velmi nemilé.“

To nebyla jen výhrůžka, ale zatraceně silná hrozba.

„Zavolal jsem si vás, abych apeloval na váš rozum, Francisi. Něco od vás potřebuji. Buď budete spolupracovat, nebo se stanete překážkou.“

„A co přesně by to mělo být?“

Roosevelt schoval zuby a vrátil se k milému dědovi z rádia, který si jen přeje, aby se všem dařilo a byli šťastní. „Je to jednoduché. Vlastníte Dymaxion.“

Tak o to na téhle schůzce celou dobu šlo. Francis se kousl do rtu. Dymaxion nulifikátory Buckminstera Fullera byly jediným známým zařízením, které dokázalo Aktivním kompletně zablokovat přístup k Moci, a existovalo jich jen pár. „Chcete další magické nulifikátory.“

„Byl jsem informován, že nám je odmítáte prodat.“

„Kdybych měl zařízení, které oslepuje lidi s dobrým zrakem, nebo ohlušuje lidi s dobrým sluchem, tak bych vám ho také neprodal. V podstatě jsem jedním z vašich aktivistů za ochranu spotřebitele.“

„Bylo mi řečeno, že ta zařízení jsou nezbytná pro národní bezpečnost. OCI jich stále několik má a je jen otázkou času, než nějaký Analytik pomocí zpětného inženýrství vyrobí další. Svou tvrdohlavou pošetilostí tedy v konečném důsledku ničeho nedosáhnete. Ale než k tomu dojde, byl bych vám velmi vděčný, pokud byste je začal znovu prodávat vládě. Chápu, že jde o časově náročnou práci, kdy je každý svým způsobem uměleckým dílem, a proto se mohu postarat, abyste byl za svou námahu výjimečně dobře oceněn. Pokud by UBF podporovala záměry vlády, zajisté by nebyl důvod, proč by si mí noví regulátoři trhu měli vaší společnosti všímat víc, než je nezbytně nutné.“

Protože když nezaberou hrozby, vždycky to můžeš zkusit s úplatkem. Francis se usmál. „Protože bez Dymaxionů nemůžete shromáždit a zotročit spoustu naštvaných Aktivních?“

Roosevelt přimhouřil oči. Ani trochu se mu to nelíbilo. „S ohledem na svou dlouhodobou úctu k vaší rodině jsem se snažil být rozumný, ale vy jste velmi nerozumný člověk. Vydáte své zbývající zásoby Dymaxionů vládě a ukážete nám, jak vyrobit další, nebo to pro vás bude mít velmi nepříjemné následky.“

Francis se jednou nalodil na imperiální vzducholoď, aby se utkal s rotou Železných gardistů a nejmocnějším kouzelníkem na světě. Franklin Roosevelt silně podcenil jeho schopnost kašlat na všechno. „Tvrdil jste, že vám připomínám mého otce, ale mezi námi je jeden velký rozdíl. On měl velmi pružné zásady. Já ne. Chcete mi vyhlásit válku, pane prezidente? Protože právě tou to skončí, pokud si myslíte, že mi bez řádného procesu zabavíte majetek.“

„No dobře, pane Stuyvesante. Pokud to chcete po zlém, vyjdeme vám vstříc. Historie nemá v lásce lidi, kteří se stavěli do cesty pokroku.“

Dan Garrett nebude mít radost. „Myslím, že naše schůzka právě skončila.“ Francis vstal. „Přeji vám příjemný den, pane prezidente.“

Roosevelt stiskl tlačítko na svém stole. Dveře se otevřely a vstoupil člen ochranky, aby Francise odvedl. Prezidentův ledový pohled ho nenechával na pochybách, že si právě udělal hrozivého nepřítele. „Poslední otázka, než odejdete.“

Francis byl celý brunátný vzteky, ale pokusil se v sobě nalézt trochu úcty k jeho úřadu. „Rád vám odpovím,“ zalhal.

„Jen jeden muž zatím dokázal úspěšně vyrušit magii a ten muž pracuje pro vás. Kde je Buckminster Fuller?“

Oh, to dřív zamrzne peklo, než dovolím, aby tihle supi zaťali drápy do nejcennějšího Analytika na světě… „Znáte Analytiky, pořád mají hlavu v oblacích. Pokud ho uvidím, povím mu, že jste se o něj zajímal. Když jsem o něm slyšel naposled, zrovna si bral dovolenou.“

Kapitola 3

Je to zvláštní soužení, tahle magie Analytiků. V mnoha ohledech jsem průměrné inteligence. U většiny témat dokážu hovořit jako každý vzdělaný muž, ale když se můj intelekt obrátí k vzducholodím, má mysl jako kdyby se ocitla v ohni. Zaplaví mne neodbytné myšlenky. Rozum dosahuje nových výšin. Abstrakce se stává zcela jasnou. Nedostatky jsou opraveny. Slabiny odhaleny a obráceny v sílu. Léta vědeckých dohadů jsou zkompletována v řádu několika horečnatých dní, a když ten oheň znovu pohasne, zjišťuji, že jsem celému světu přinesl další revoluci. Napadá mne, kdybych se nenarodil s touto formou magie, byl by člověk navěky odsouzen k používání podřadných dopravních prostředků jako letadla?

Ferdinand von Zeppelin

Osobní korespondence, 1915

UBF Cestovatelka

Buckminster Fuller očividně nebyl šťastný Analytik. „Pane Sullivane! Pane Sullivane! Mohu prosit o minutku vašeho času?“

Sullivanovi se bohužel nepodařilo v průlezu zmizet včas, aby se tím vyhnul jejich úřadujícímu magickému supergéniovi. Moc si Analytiky jako kdyby vybírala mezi těmi nejchytřejšími lidmi. Všichni Analytici byli inteligentní i předtím, než si je našla magie, ale u některých se jejich magické nadání projevilo později a s těmi bývalo obzvláště veselo. „Jo, Fullere?“

„Musím vás upozornit, že tyto pracovní podmínky jsou zcela nevyhovující. Pracuji s potenciálně nebezpečnou magií a smrtícími chemickými sloučeninami v laboratoři o rozměrech klozetu jen patnáct stop od vaku plného výbušného vodíku! Má kajuta je naprosto nevhodná pro regenerativní očistu! Můj spolubydlící je pirát! Pirát! Ale to není to nejhorší. Oh ne. Nejhorší je, že toto není žádná vědecká expedice. Vy jste toto vznášedlo nepokrytě přetvořil ve válečnou loď! Zařízení navržené k naplňování smrtitvorby!“

„Smrtitvorba?“ Jake Sullivan naklonil hlavu. „To slovo fakt existuje?“

„Samozřejmě, že ano! Smrtitvorba, která zahrnuje zbraně a jejich implementaci, je v přímé opozici k životvorbě, jež podporuje udržení života na vesmírné lodi Země! A nepokoušejte se kvintánovat před tématem, pane Sullivane.“

„Nikdy by mě ani nenapadlo, že bych… kvintánoval… Nezaplatil vám Francis hromadu prachů, abyste jel s náma?“

„Potřeboval jsem financovat maximalizaci svého životního díla, ale prosím, pamatujete si na svůj příslib, že mi tato výprava poskytne neopakovatelnou příležitost ke spatření a implementaci nových forem magie?“

„Jo.“

„Ale toto plavidlo jest strojem zkázy plným hrubých, násilnických barbarů!“

„Jo.“

Fuller soptil vzteky. „Nebudu se podílet na žádném snažení, jehož cílem jest zbavování života –“

Sullivan ho zastavil zvednutím jedné mohutné ruky. „Dobře. Podívejte. Já svoje slovo držím. Uvidíte magii, jakou zatím žádnej zápaďák neviděl, a když budeme mít… štěstí, možná uvidíte i magii, kterou před váma neviděl vůbec nikdo. My vás potřebujeme. Potřebujeme váš velkej mozek a jeho schopnost vidět magii, protože jinak bude všechna životvorba, nebo jak tomu sakra říkáte, na vesmírné lodi Země sežraná. Rozumíte?“

Analytik zamyšleně přikývl. „Dokáži akceptovat nezbytnost ochrany biologické kontinuity inteligentního života, ale musím vědět, kam –“

„Ne. To je tajný. Uslyšíte to na briefingu jako všichni ostatní.“ Sullivan Buckminstera Fullera poplácal po rameni. „Žádnej strach. Všechny slavný vědecký expedice doprovázela spousta chlapů se zbraněma. Lewis a Clark měli zbraně. Magalhães měl zbraně. Sakra, i Charles Darwin na Beaglu nosil Walker Colt.“

„Opravdu?“

Sullivan neměl nejmenší tušení, protože si to právě vymyslel. „Jistě. Jste v tý nejlepší společnosti. Já si teď musím jít promluvit s kapitánem.“ A pak Sullivan rychle sjel po žebříku, než mohl Fuller něco říct. Když zjistil, že ho jejich génius nemíní pronásledovat, odechl si.

Cestovatelka byla tou nejmodernější vzducholodí, jaká kdy opustila Detroit. Původně sloužila k testování nových technologií UBF a měla se pokusit překonat výškový rekord. Její rychlost a manévrovací schopnosti braly dech a zvládala neskutečně dlouhé cesty. Cestovatelka byla tím nejelegantnějším spojením mechanického inženýrství a magického know-how. Byla prototypem, jak to nazval výkonný ředitel United Blimp & Freight Francis Stuyvesant, budoucnosti letecké dopravy.

Avšak Fuller měl pravdu, protože Cestovatelka původně válečnou lodí být neměla. John Browning a tým kreativně zlomyslných pirátů dostali tři měsíce, aby Cestovatelku proměnili v bojové vznášedlo. Nikdy nežil člověk, který by toho o zbraních věděl víc než Browning, takže i relativně malá Cestovatelka teď dokázala uštědřit pekelně silnou ránu. Fuller neoblomně odmítal propůjčit svou Moc k vytváření čehokoliv útočného, ale když došlo na navrhování obranných nebo život ochraňujících magických systémů, byl to prostě génius. Cestovatelka teď teoreticky dokázala letět výš, rychleji a dál než kterákoliv vzducholoď v historii.

Bob Southunder a jeho pirátská posádka dokázali zatápět největší flotile světa se zeppelinem z Velké války, který držel pohromadě jen díky neustálému vyměňování součástek a kreativitě. Když Southunder získal přístup k loděnici UBF, vynutil si na Cestovatelce spoustu změn, se kterými inženýři nejednou nesouhlasili. Byl to střet mezi konstrukční teorií a životními zkušenostmi, ale protože to bude pirát Bob, kdo bude stát za kormidlem, když se vzducholoď zřítí v plamenech, Francis kapitánovy návrhy většinou podpořil.

Jedním ze Southunderových požadavků bylo nahrazení hélia, které používalo Impérium, za vodík. Helium bylo sice bezpečnější, ale poskytovalo menší vztlak a na mnoha místech, kam je jejich mise mohla zavést, představovalo nedostatkovou komoditu. Argumentoval tím, že Jiskřiči v posádce dokáží svou magií napájet stroje schopné rozkládat vodu na vodík, který se použije do vaků a jako palivo. Pokud by došlo ke katastrofickému selhání, situaci měly zachránit Pochodně na palubě.

Projít úzkými chodbami chvíli trvalo. Cestovatelka měla dva oddělené segmentované trupy s lehkým pancéřováním, každý byl téměř sto metrů dlouhý, a spoustu nástaveb mezi trupy a obrněnou velitelskou palubou vpředu. Sullivanovu nezkušenému oku připomínala větší verzi Bouře, která mu připadala jako solidní, výkonná vzducholoď během těch pár okamžiků, než ztroskotala ve střední Kalifornii. Podobala se dvěma vedle sebe položeným ragbyovým míčům, jen měla navíc křídla a několik velkých motorů.

A ty motory… ty vypadaly jako něco z vědeckofantastických časopisů, vzbuzovaly ve vás zároveň úctu i strach. Sullivan nikdy dřív nic podobného neviděl a předevšímneslyšel. Jejich burácení bylo neskutečné. Francis ten nový design nazýval proudový motor. Šlo o vynález britského Analytika jménem Whittle^2, který pracoval ve vývojovém oddělení UBF. Sullivan doteď nevěděl, že Britové svým Analytikům někdy říkajíBoffin. Bylo to dost nevinné jméno pro kouzelníka zodpovědného za vymyšlení motoru, který dokázal nasát člověka a vyplivnout ho jako konfety, nešťastná událost, jejíž obětí se při prvních testech stal jeden inženýr z UBF. Kapitán Southunder nazýval proudový motor ďáblovým dílem, tedy do té doby, než se s Cestovatelkoupoprvé proletěl, protože pak už na něj pěl jen samou chválu.Cestovatelkabyla zatraceně rychlá. Během zkušebního letu z Michiganu do Kalifornie vytvořila nový rychlostní rekord vzducholodí, když překonala hranici 160 kilometrů za hodinu. Analytici UBG dokonce odhadovali, žeCestovatelkaby to mohla vytáhnout až na sto devadesát. A protože Southunderova magie spočívala v ovládání počasí, což zahrnovalo i větry o síle hurikánu, kapitán by si se správným větrem v zádech klidně vsadil i na dvě stě čtyřicet.

2Frank Whittle(1907– 1996) – britský vynálezce a letec, který si v roce 1930 nechal patentovat model proudového pohonu (pozn. překladatele).

Jistě, existovala letadla, která zvládala trojnásobnou rychlost, ale ani jedno z nich nemělo srovnatelný dolet a nosnost, jakou Sullivan potřeboval. V Cestovatelce našel hybridní vzducholoď s palebnou silou, která se mohla měřit s těžkým křižníkem z Velké války, schopnou obletět téměř celý svět bez zastavení a na jejíž palubě se nacházela každá technická vymoženost, jakou tam UBF dokázala nacpat, včetně dostatečně výkonného teleradaru, který dokázal zaměřit i kilometry vzdálená vznášedla. Supervěda Analytiků byla vážně úžasná. V Popular Mechanics by o jednom letu v Cestovatelce mohli psát celý rok.

Francisovi musel slíbit, že mu Cestovatelku vrátí v jednom kuse. Mladý ředitel UBF musel financování expedice Stopař těžce vybojovat. Správní rada se domnívala, že jméno Stopař odkazuje na vědeckou expedici zaměřenou na překonávání limitů současných vzducholodí. Netušili, že jako Stopaře kancléř pokřtil mimozemské monstrum. Ta informace by akcionáře mohla trochu rozhodit. Kdyby zjistili, že jejich experiment v hodnotě milionů dolarů pilotuje banda pirátů a magická společnost, asi by Francise z UBF bez váhání vykopnuli.

No, to už vlastně nejednou zkoušeli, ale posledních pár let Francise Stuyvesanta změnilo. Už to nebyl velkohubý spratek, kterému Sullivan při prvním setkání dvaatřicítkou prostřelil koleno. Když došlo na vedení společnosti, ukázal se být stejně nemilosrdný a schopný jako jeho dědeček. Nedávné události Francise zatvrdily ve skutečného vůdce. Sullivan s tím souhlasil. Jen díky tomu si mohl Francis dupnout a sehnat mu tuhle nablýskanou vzducholoď.

Mít bohaté přátele se vyplácí.

Kapitána Southundera Sullivan našel na můstku, kde Cestovatelku připravoval k odletu z letiště. Než se s ním setkal, Sullivan předpokládal, že pirátský kapitán musí být hřmotný chlap štěkající rozkazy, aby ukočíroval bandu divokých privatýrů, ale pirát Bob, jak mu láskyplně přezdívala jeho posádka, byl klidný a chápavý muž. Na dramatičnost si nepotrpěl, jen netoleroval pitomost a lenost, a proto se každý člen posádky musel naučit odvádět svou práci bez toho, aby na něj neustále dohlížel, protože jinak by se ho hned zbavil.

Přesvědčit Southundera o existenci Nepřítele nebylo těžké. Ten chlap strávil velkou část života ochranou Geo-Telu před Impériem, a proto mu představa zničení světa nebyla až tak vzdálená. „Vítej zpátky, Sullivane,“ přivítal ho Southunder, aniž by se otočil od okna. „Odlétáme za třicet minut.“

„Jak si ta mašina vede?“

„Mašina? Loď je žena, žádná mašina. Neurážej její city, Sullivane.“

Sullivan se uchechtl. „Rozkaz, kapitáne.“

„Nějaký problémy při vyzvedávání našeho psychopata?“

„Sociopata,“ opravil ho Sullivan.

„V tom je rozdíl?“

„No…“ Přestože měl zálibu ve čtení učených knih, psychologie nepatřila mezi obory, kterými by se Sullivan zabýval. Nebýt morbidní fascinace, kterou Wellsova údajná genialita vzbuzovala v Bradfordu Carrovi, vůbec by se s přibráním cvokaře neobtěžoval. „Já vlastně nevím.“

Southunder se otočil od okna. „Tý skupině, kterou jsi sestavil, už další šílenec uškodit nemůže.“

Kapitánův tón naznačoval potíže.

„Zase Toru?“

„Tvůj Japončík je oblíbenej, ale ne. Ten je v klidu a snaží se nikoho neprovokovat, aby neskončil s kudlou v zádech.“

„Dobře,“ řekl Sullivan. „Pobodání by Torua mohlo trochu rozčílit.“

„Proto jsem je všechny varoval… Pořád nemůžu uvěřit, že mám na palubě imperiálního Železnýho gardistu.“ Southunder přišel k Sullivanovi blíž, předstíral, že kontroluje navigační mapu. Po žebříku lezlo několik dalších členů posádky, proto Southunder ztlumil hlas, aby ho slyšel jen Sullivan. „Bylo by těžký najít mezi mými nájezdníky někoho, kdo kvůli těm chladnokrevnejm bastardům nepřišel o rodinu. Pokud to na něj někdo nezkusí dřív, než se dostaneme nad Kanadu, asi jsem značně podcenil jejich sebeovládání.“

Mít v posádce bývalého Železného gardistu morálce moc neprospívalo, ale Toru Tokugawa byl expertem na Stopaře a přinejmenším na této misi by teoreticky měl být na stejné straně. „Pořádně je zaměstnej, kapitáne. O nic víc nežádám.“

„Budu se snažit, Sullivane, ale doporučoval bych, aby ses od toho Japončíka co nejrychleji všechno naučil. Jen pro případ, že by došlo k nějaký nehodě. Nebe je nebezpečný místo.“

„A s námi bude ještě nebezpečnější,“ dodal Sullivan. „Dostaň nás tam v jednom kuse a o zbytek se postarám já.“

„Když mluvíme o tam, většina mužů náš plán nezná. Zjistili si pár detailů a zbytek doplňujou špatnejma dohadama a šuškandou, což platí i pro tvoje rytíře. Oni to vědět potřebujou. Tahle loď brzy vyhlásí válku celýmu Impériu. Jakmile tu hranici překročíme, nebude cesty zpět.“

„Všechny je informuju. V sázce je příliš mnoho, aby to nevěděli.“

„A kdy se ten briefing pro posádku bude konat?“

„Hned po večeři. S plnym žaludkem se bouří hůř.“

Southunder se usmál. „Vzkážu kuchaři, aby na večeři nešetřil.“

Posádku Cestovatelky tvořilo sto mužů. Oprava, devadesát devět mužů a žena. Některým by to mohlo připadat urážlivé nebo skandální, ale Sullivan byl příliš pragmatický, aby si s tím dělal těžkou hlavu, i když představa ženy v prakticky vojenské jednotce mu byla naprosto cizí. Sullivan věřil, že něžnější pohlaví je třeba za všech okolností chránit, ale osamělá žena se na palubě Cestovatelky nacházela ze sakra dobrého důvodu. K čertu, vždyť Francis tuhle vzducholoď pojmenoval podle holky, která byla jedním z nejnebezpečnějších Aktivních, jací kdy žili. Nemluvě o tom, že Sullivanova poslední přítelkyně dokázala zvednout a odhodit auto, což ho naučilo slabší pohlaví nepodceňovat.

Jakkoli byl pro někoho tak staromódního koncept mužů a žen sloužících na jedné lodi nezvyklý, nájezdníci piráta Boba měli na palubě ženu celé roky. Asi dost pomáhalo, že Lady Origami byla jejich jedinou Pochodní a při několika příležitostech zabránila Buldoku Nájezdníkovi, aby se v plamenech zřítil do moře. Navíc nikdo by si netroufl obtěžovat ženu, která vás dokáže zapálit pouhou myšlenkou.

Bylo pár žen, které by na expedici přibral rád. Jane byla nejlepší Léčitelkou v oboru, ale zároveň byla zásadním členem amerických rytířů a společně se svým manželem Danem momentálně zastávali neoficiální post velvyslanců Aktivních, kdy se museli potýkat s lháři a krysami ve Washingtonu. Sullivan jim to vůbec nezáviděl, protože než dělat tuhle práci, raději by se každý den rval se Železnou gardou.

Druhá žena, o které přemýšlel, byla Pemberly Hammerová. Coby Soudkyně vládla vzácnou a mocnou magií, ale právě teď pracovala jako BI agent a zodpovídala se J. E. Hooverovi. Přestože momentálně byl technicky jejich spojenec, všichni v Grimnoiru věděli, že stačí změna větrů a půjde jim hned po krku… Nebo si to Sullivan možná jen namlouval, aby měl zamínku, proč Hammerovou na jejich nebezpečnou misi nebrat. Sakra dobře věděl, že kdyby ji požádal, hned by souhlasila. Hammerová byla stejně tvrdá jako všichni ostatní na palubě a její Moc byla kombinací detektoru lži a bezchybného kompasu, ale on ji o pomoc stejně nepožádal. Víc než o kvalitě schopností Hammerové to vypovídalo o tom, jak vidí jejich šance na přežití. Pro Sullivana bylo obtížné si přiznat, že by měl pro někoho slabost.

Sullivan se opřel o zeď a využil příležitost k zapálení cigarety, zatímco čekal, až posádka dojí svou večeři. Protože oheň na Cestovatelce představoval bezpečnostní riziko a jejich Pochodeň byla jen člověk, kouření se povolovalo pouze v několika oblastech, mezi které patřila i jídelna. Vzduch kvůli tomu brzy ztěžkl kouřem.

Jeden z důvodů, proč se ta zatraceným vodíkem naplněná vzducholoď nezměnila v úplnou smrtící past, kolem něj prošel s tácem s jídlem. Když si ho drobná Japonka všimla, poznal na ní, že musí vzdorovat nutkání se mu uklonit. Staré zvyky umíraly pomalu a nájezdníci piráta Boba si na imperiální zvyky dvakrát nepotrpěli. „Zdravím, pane Sullivane.“

Sullivan si poklepal na fedoru. „Lady Origami.“ Její skutečné jméno neznal a pochyboval, že ho vůbec někdo zná. „Rád vás zase vidím.“

„A já ráda vidím vás, pane Sullivane,“ odpověděla. „Kapitán o vás mluví s úctou. Naše výprava je velmi důležitá. Já se na tu výpravu těším.“

Buď lhala, nebo byla mnohem tvrdší, než se na pohled zdálo, což by nebylo nic těžkého, protože vypadala jako porcelánová panenka. Slyšel však, že utekla z imperiální školy, a několik let udržovala naživu bandu pirátů, takže vzhled mohl hodně klamat. „Vaše angličtina je o dost lepší.“

„Děkuji. Já ji hodně cvičím.“ Nájezdníci neměli žádné oficiální uniformy, proto většina z nich nosila overaly a odolné pracovní oblečení. Lady Origami měla stejné, olejem umazané oblečení jako ostatní a vlasy schovávala pod bandanou, svou uniformu však dozdobila kousky hedvábí, nepochybně ukradeného z imperiální lodi. Sáhla do opasku a něco vytáhla. „Udělala jsem to pro vás na vaši výpravu. Je to pro dobrý osud.“

„Pro mě?“ Natáhl ruku a ona mu doprostřed dlaně položila maličkou věc. Bylo to z papíru, ale ten byl stokrát překládaný, až z něj vzniklo dokonalé třírozměrné zpodobnění malého zvířete. „To je vážně úžasný.“

„Je to žába.“

„Jo. To jsem poznal. Má dokonce i prsty. Jste vážně dobrá.“

„Papír hoří nejrychleji. Proto ho mám nejraději. Žába znamená, že se vrátíme. Nevím, jak to správně povědět.“ Sklopila zrak, zahanbená svým darem. „Musím jít.“

„To je v pořádku. Já to pochopil. A díky.“

Lady Origami odběhla pryč. Bylo to trochu trapné, ale ne nečekané, protože když se potkali poprvé, z nepochopitelných důvodů se ho pokusila svést. Ale tehdy to bylo chvíli po Delilah… To už je jedno. Musel se soustředit na přítomnost, ne žít v minulosti. Sullivan žábu opatrně uložil do kapsy u košile. Jejich jediná členka posádky byla trochu podivín.

Podlaha pod nohama se mu zhoupla; připomínka, že se pohybují. Cestovatelka letěla hladce, až jste chvílemi zapomínali, že se nacházíte ve vzduchu, a po čase jste dokonce vytěsnili i burácení motorů. Heinrich Koenig prošel zdí a objevil se vedle něj. Sullivan už si na Přízrakovy kousky zvykl a nelekalo ho to jako dřív. „Heinrichu,“ pozdravil ho Sullivan.

„Všechno je připravené,“ pověděl mu tiše Heinrich.

„Dobře.“ Mladý Němec byl jedním z nejparanoidnějších členů Grimnoiru – a to už něco znamenalo. Jako většina Přízraků choval Heinrich vrozenou nedůvěru k lidem a vyrůstání ve zrádném prostředí Mrtvého města ji povzneslo do nových výšin, ale Sullivan byl i tak rád, že ho má na palubě. „Dej mi vědět, co zjistíš.“

„Možná to pro nás bude velmi poučné.“

„Zkus nikoho nezabít, dokud je nevyslechneme.“

Heinrich se zazubil. „To ti, můj příteli, slíbit nemůžu.“ Poplácal Sullivana po rameni a připojil se ke zbytku Grimnoiru.

Posádka byla informována, že jim Sullivan prozradí jejich další cíl. Protože se stále nacházeli ve Spojených státech a větry byly mírné, v jídelně chyběla jen hrstka lidí. Obvykle by tu jedli ve směnách, protože úzká místnost byla tak stísněná, že se tu skoro dalo jen stát. Kapitán Southunder zůstal na můstku. Sullivan ho podezříval, že tím chce zjistil, jak si Sullivan s nájezdníky poradí bez kapitánovy uklidňující přítomnosti.

Posádka se sama rozdělila do několika skupin. Dalo se to čekat, ale i tak ho to zklamalo. Největší dav tvořili členové Grimnoiru. Sullivan mnoho z nich znal a s některými i bok po boku bojoval. Nejstarším členem byl Lance Talon a Heinrich mu dělal zástupce, ale protože celá výprava byla Sullivanův nápad, oba se zodpovídali jemu. Všichni rytíři byli vázáni přísahou, že splní svou povinnost. Do jednoho šlo o Aktivní se zkušenostmi z boje s Impériem, Sovětským svazem a nedávno i s OCI, agenturou zřízenou jejich vlastní vládou. Protože většina Grimnoirské společnosti Nepřítele stále považovala za výplod Sullivanovy fantazie, rytíři se přihlásili jako dobrovolníci. Ohledně mise Stopař ve Společnosti panoval rozkol. Měli málo lidí a stáli proti protivníkům s výraznou přesilou. Mnoho starších si myslelo, že je bláznovství vysílat čtyřicet nejlepších rytířů na výpravu inspirovanou blábolením šílené holky a zprávou od ducha jejich největšího nepřítele.

Další roh místnosti si zabrali přeživší z posádky FS Buldoka Nájezdníka a žoldáci, kteří se Southunderem spolupracovali ve Svobodných městech. Ti byli velkou neznámou, protože je původně sjednotila jen nenávist k Impériu. Šlo o zástupce všech ras, barev a náboženství, ale Impérium nikoho nediskriminovalo, když došlo na invaze do cizích států a ničení životů. Nájezdníci byli nebezpeční a zkušení a věděli, jak ze vzducholodi vymáčknout maximum. Sullivan usoudil, že jsou tu většinou kvůli penězům, pár kvůli dobrodružství a zbytek by prostě Southundera následoval i do pekla, kdyby jim kapitán Bob pověděl, že je to dobrý nápad. Hrstka z nich byli mágové, z toho jen pár dost silných, aby se dali uznat za Aktivní, ale do jednoho věděli jak bojovat a nikdo neuměl řídit vzducholoď jako nájezdníci.

Nejmenší skupinku tvořili zaměstnanci UBF, většinou inženýři a techničtí experti. Francis vybral ty nejlepší a nejchytřejší, všechny je přemluvil a nabídl jim spoustu peněz, aby letěli s nimi. Tuhle část posádky znal Sullivan nejméně, ale Francis se za ně zaručil a všichni byli ve svých oborech jedničky.

Cestovatelka byla vybavená tou nejmodernější technologií Analytiků s výjimkou Mírového paprsku, který chyběl jen proto, že John Browning nedokázal vymyslet, jak ho nainstalovat na tak malou loď. Analytická věda nebyla všemocná. Browninga příliš zaměstnávalo udržení Ameriky pohromadě, aby se k nim přidal, a Sullivan byl jen rád, protože John začínal být na podobné kousky příliš starý. Lidi z UBF toho o magických úpravách věděli dost, aby vše udrželi v chodu, a jeden z rytířů Grimnoiru měl být velmi talentovaný Opravář.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Okovy války.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.