TŘI HÁROŠI

V POBALTÍ

(Expedice Frank Zappa)

Jiří Kostúr

Jiří Kostúr

Tři hároši v Pobaltí

(expedice Zappa)

Vydáno v roce 2016

Nakladatelství Jiří Kostúr (jiri.kostur@seznam.cz)

© Jiří Kostúr, 2016

Fotografie: Jiří Kostúr, František Stárek Čuňas, Romana Šimková,

Miroslav Skalický Skalák a Šárka Skalická

ISBN: 978-80-88139-06-5 (PDF)

ISBN: 978-80-88139-07-2 (EPUB)

ISBN: 978-80-88139-08-9 (MOBI)

Bibliografie Jiřího Kostúra (1942):

Roční doby (přírodní lyrika), Severočeské nakladatelství, 1973.

Satori v Praze (autobiografické povídky), Pragma, 1993, rozebráno.

Lesní hovory (přírodní lyrika), Torst, 2000, rozebráno.

Toulavý kopyta (cestopis o putování s koněm po Šumavě a Vysočiny, vlastní vydání, 2006.

Vidět sekvoje, a zemřít…(cestopis z amerického Jihozápadu), Ak-cent, 2008.

Baráky – souostroví svobody (se spoluautorem Františkem Stárkem Čuňasem kniha rozhovorů s aktéry undergroundových komun z ko-munistické doby), Pulchra, 2010.

Je zastoupen v Antologii české poezie I. díl (1966-2006), Dybbuk, 2009 a v antologii Chlévská lyrika (aneb zvířata nám odcházejí ze života), Sursum, 2010.

Časopis Revolver revui č. 83, 2011 otiskl kratší výběr ze sbírky milo-stné poezie Stařec a láska. V literární revui Pandora č. 24, 2012 vy-šla ukázka z připravované knihy Dobrý práskač Švejk, která vychá-zí ze svazků StB, které byly na Jiřího Kostúra vedeny jako na nepřá-telskou osobu a s nimiž se seznámil teprve po 23 letech, vlastní vydá-ní, 2013. Tištěná kniha je už rozebrána a na jaře roku 2015 vyšla ja-ko e-kniha.

Tančící derviš (cestopis o Turecku), e-kniha 2015.

Island-země v zrodu (cestopis o putování Islandem), e-kniha 2015.

Stařec a láska (troufalý milostný deník), milostná lyrika, e-kniha 2015.

Union Jack (cestopis o Anglii, Walesu, Skotsku a Irsku), e-kniha 2016

Obsah:

Prolog

2. září

3. září

4. září

5. září

6. září

7. září

8. září

9. září

10. září

11. září

12. září

13. září

14. září

15. září

16. září

17. září

18. září

19. září

20. září

21. září

22. září

23. září

24. září

25. září

Epilog

Prolog:

„Čoveče,“ oznámil mi Čuňas do telefonu, „Skalák poveze do Pobaltí loď a chce, abych já jí táh za mou Avií, protože ten jeho Meďour má už takhle přes 7 metrů. To mu musíme rozmluvit!“

Bylo jasný, že Čuňase alias Františka Stárka nejvíc hněte, že by „jachtu“, pětimetrovej motorovej člun, měl táhnout přes celý Polsko a pak tři pobaltský státy on se svým Furgonem. Nedivil jsem se mu, naštěstí to nechtěl přehrát na moje prdítko od firmy Suzuki: teréňáček Jimny. Mně spíš přišlo uhozený, že bysme měli se člunem zajet na výlet do Helsinek přes Balt, jak Skalák má plánovat. Už jednou jsem zažil bouřlivější Baltický moře, když jsem se vracel ze Švédska do Německa, ale to jsem koukal na vysoký cákance vln na skleněný stěně restaurace obřího trajektu.

„Ten Skalák má nápady!“ řekl jsem, protože jsem myslel, že jde skutečně o jachtu s plachtama. „Umí to vůbec někdo vobsluhovat? A co když přijde bouře?“

Čuňas mě uzemnil: „Smrt na moři by nebyla zas tak špatná. Nakonec ty máš už život za sebou!“ Měl pravdu: v Litvě jsem oslavil šedesát sedm křížků na hrbu a jako vypelichanej androš jsem vlastně už přesluhoval. Za hippísáckejch časů v šedesátejch letech se razilo heslo: Komu je třicet, tak je odkecanej.

K harcování se člunem nakonec nedošlo. Skalák, Miroslav Skalický, uznal, že táhnout loď na vzdálenost 3.000 kilometrů tam a zpátky není úplně přiměřený. Čuňasova skříňová Avie byla tedy z obliga, a když Skalákův obytnej komplex, pomalovanej jako autobus Kena Keseye, projížděl Rigou, Tallinnem atd., kde musel různě popojíždět a couvat s těma dlouhejma metrama stařičkýho Mercedesu, tak Míra konstatoval: „Bylo dobře, že jsme ten člun sebou nebrali. Těžko by se s ním parkovalo a točilo v ulicích!“

U cestování bez lodi mi bylo akorát líto, že nebudu moct pro případnej cestopis použít titul: Tři hároši ve člunu, ke kterýmu mě inspiroval anglický spisovatel Jerome Klapka Jerome se svou knížkou: Tři muži ve člunu. Titul Tři hároši v Pobaltí není taky špatnej. Nějakou srandu jsme si tam užili i bez vlnobití na moři.

Například na mou referenci, že žena mě neustále uvrtává do cestovního připojištění, který by zahrnovalo i převoz mrtvoly, mě Čuňas ubezpečil: „Slibuju, že tě zabalíme do koberce a přivezem nazpátek. Dáme tě ale na zahrádku, abys nám v Avii nesmrděl!“

Naše cesta do Pobaltí nesla název: Expedice Frank Zappa. Ve Vilniusu se má nacházet socha tohoto americkýho undergroundovýho rockera, kterej je mi především znám z plakátu, kde se svou mušketýrskou vizáží dřepí se staženejma kalhotama na záchodový míse. Mě bere spíš beatnik Gary Snyder, takže bych dal přednost nějakýmu Národnímu parku. Loni to byly sekvoje v Sierra Nevadě, ale na podobný vejlety už nemám prachy. Aspoň vyzkouším, co koštuje kolektivní cestování.

Exploreři do Pobaltí jsme nebyli jen my tři. Skalák měl ve svým barevně vyzdobeným vehiklu ještě dva členy posádky: ženu Šárku a Ronalda, psa plemene boxer. Šárka byla od Míry kritizovaná, že pořád spí a Ronald, že velice smrdí. Šárku jsem ale viděl dost často sedět za předním sklem na navigátorským stanovišti, kde fotila a obsluhovala videovou kameru. Proto se taky na mě obrátila s dotazem: „Jiří, že to není se mnou tak zlý, jak Míra tvrdí?“

Skalák si ale stál na svým: „Příště tě sebou nevemu, všechno prochrníš!“

Čuňas měl v Avii taky ženský doprovod Romanu z Ústí nad Orlicí. Ta se živí manikurou, a jestli Fanda využíval jejích služeb taky v tomhle směru, to nevím, vyleštěný nehty jsem u něj neviděl. Mně se loni svěřil, že nemá u jeho žen štěstí a proto praktikuje systém: sbalit na jaře a rozchod na podzim. Do Pobaltí jsme odjížděli na začátku září, tak sbalení Romany ještě platilo. Ta mi nahlásila taky, že se bude během cesty rozhodovat, jak s Čuňasem dál. Jeho systém asi platí, protože s Romanou po návratu už nebyl a teď na jaře sbalil mladou Kukalku. Uvidíme, počkáme si na podzim.

Já se nacházel ve svým Jimnym sám, což kvituju s uspokojením. Sedačky u spolujezdce můžu mít tím pádem stále rozložený ve spací úpravě a nemusím je každej večer rozkládat a rozbalovat spacák. Romana se taky divila: „Ty máš toho nějak málo,“ zatímco Čuňas hlásil, že ona má krámů plnej nákladní prostor. Debatu o výstroji nad mou krosnou, kde jsem měl všechno potřebný sbalený, jsem uzavřel replikou: „Nejedem přeci na Severní pól!“

Na Severní pól jsme nejeli, ale chtěli jsme to švihnout přes Kaliningradskou oblast, k čemuž bylo nutný obšťastnit naše pasy ruským vízem. To obstarával Čuňas, kterej pobejvá v Praze. Bylo taky potřeba oskenovat řidičák a technickej průkaz a poslat mu to po internetu. Já měl jen pomalej internet, tak to trvalo skoro hodinu, než se mi to odeslalo. Nakonec to bylo k ničemu, protože Rusáci si nechtěj vylepšovat státní pokladnu jenom 2.000 Kč za vízum, ale i dalšíma byrokratickejma a finančníma požadavkama. Čuňas to vzdal kvůli nástěnce, co na velvyslanectví visela. „Než to někdo přečte, tak z něj bude doktor ruskejch věd!“ řekl do telefonu.

Než se do Pobaltí rozjedem, tak trochu kdo je kdo: my tři hároši jsme žili na konci sedmdesátejch let a na začátku osmdesátejch v undergroundový komuně na Nový Vísce u Chomutova, kde se uskutečnila řada undergroundovejch akcí jako koncerty The Plastic people of The Universe, DG 307 atd. Život tam skončil vyvlastněním baráku od StB. Skalák se pak vystěhoval do Rakouska, Čuňas byl dvakrát zavřenej za vydávání časopisu VOKNO, jehož já jsem byl redaktorem. Míra po Listopadu pendluje mezi Rakouskem a Českem a na Vysočině zrenovoval bejvalej mlejn, kde pořádá i dnes undergroundový festivaly. Fanda byl donedávna plukovníkem BIS a teď se na USTR zabejvá undergroundovou historií. Já krapet píšu, občas je mi něco vydáno. Do penze jsem se živil jako OSVČ v dřevorubecký profesi.

Skalák

Šárka

Čuňas

Romana

Řidič Ronald

Autor

2. září 2009

V Českých Libchavách, kde má Čuňas svý venkovský útočiště, jsme na Skaláka a Šárku čekali dva dny. Před tím při cestě přes Prahu jsem vyzvedl Čuňase na konečný metra na Černým mostě. Přes Prahu jsem jel proto, jelikož jsem tam musel odvízt k dceři psa a i klec s andulkama, když žena měla bejt též čtrnáct dnů mimo domov. S andulkama to dopadlo neslavně, přehozenej hadr přes klec, aby byly za jízdy klidný, se zadrhnul za drátěný dvířka a při jeho stáhnutí v Praze jedna andulka uletěla. Čuňas potom na Černým mostě kroutil hlavou: „Ty stěhuješ i andulky?“

Než Skaláci dorazili, tak jsme s Čuňasem dva dny konzumovali pytel buřtů, kterej odvezl ze Skalákova Meziříčka ze srpnovýho festivalu, co tam zbyly. Střídali jsme je na všechny možný způsoby, naposled je Romana udělala s vajíčkem. Myslím, že nějaký ještě zbyly a vpravily se do některýho oběda, jenž probíhal už v Polsku. S rejží určitě nebyly, to by Čuňas nejed. Nemůže jí po normalizačních kriminálech ani vidět. „Co jsem viděl myší hovna v rejži v poměru 1 ku 1, tak mi nesměj přijít na stůl!“ říká pokaždý. Skalák mu chce k nějakému výročí koupit Rýžovou kuchářku...

Odstartování do Polska zdržel chladič u Skalákova Meďoura, kterej Míra musel v Meziříčku vyměnit. Přijeli proto o den pozdějc. Očekával jsem, že se ta jeho pomalovaná kraksna někde cestou rozsype, ale vydržela celou anabázi bejvalejma sovětskejma pobaltskejma republikama. Akorát při zpáteční cestě v Česku odpadla vejfuková roura, ale to už jsem s nima nebyl, jelikož jsme se v Polsku u Treblinky rozdělili. Já si odbočil šoupnout národní park Bailowiežský prales.

Když Skalák se Šárkou ráno dorazili – v noci při cestě k Čuňasovi do Českých Libchav se někde s Meďourem utábořili – tak po kávičce dam a posledních cestovních proprietách Romany v kra-bicích uskladněných do Avie se konečně v jedenáct dopoledne vyrazilo. První zastávka tříčlenný expediční kolony se odehrála ale hned při výjezdu z Libchav na hlavní silnici. Poskládali jsme naše dopravní prostředky vedle sebe a vyhotovilo se dokumentační foto včetně posádek. Můj Jimny se krčil skromně vedle předku Skalákova vehiklu, ale neměl jsem z toho pocit motorizovaný nedostatečnosti.

K hraničnímu přechodu do Polska jsme odbočili za Libchavama přes Žamberk. Naší karavanu vedl Čuňasův bílej Furgon, chvost jsem uzavíral já. Držel jsem se kus za Skalákem, abych měl větší přehled v protisměru. Ze zadních dveří jeho Meďoura jsem měl pořád před očima nápisy: „Co čumíš?“ a „Mně se tvoje auto také nelíbí!“ K dalším textům v barevných plochách z boku se dostanu až pozdějc. Přední masku zdobí heslo: „Underground is Life!“ Vzadu je taky hláška mašinfíry Grosse: „Myslím to upřimně!“

Stavěli jsme ještě v Jablonným nad Orlicí. Potřeboval jsem koupit příruční hasicí přístroj, kterej je v Polsku povinnej ve výbavě auta a tamní policajti uštědřujou za něj Čechům pokuty, protože u nás se nevyžaduje. Malej pěnovej hasičák jsem koupil u pumpy. Čuňas při zaparkování na náměstí předvedl názorně jakej má brejlatej ostrozrak vedoucího výpravy. Některá z holek něco potřebovala v lékárně a Fanda ukázal: „Támhle je.“ Skalák se rozesmál: „To není lékárna. Tam je napsáno Husquarna!“

Do Polska jsme přejeli na přechodu Dolní Lipka. Po vyfocení u hraniční tabule s červenou orlicí jsme to šněrovali na Kladsko. Jako zadní voj jsem nemusel hlídat správnej směr a mohl se rozhlížet krajinou. Než jsme se ocitli v polskejch rovinách, tak jsme zkraje supěli v kopečcích. Já bych je s Jimnym vyjel bez řazení, ale za Meďourem s černým naftovým kouřem jsem se musel belhat pomalu. Čuňasova vůdčí Avie je taky nafťák, ta ale tolik nesmrdí.

Panská hranice

U jedný benzínky jsme vyměnili zlotý za eura. Já moc ne, bylo jasný, že nás pumpař kursem natáhne. Tu trochu polskejch drobáků jsem uplatnil u menšího občerstvení, kde jsme zastavili na držkovou polívku. Čuňas vykládal, že když tu před lety jel, tak ten Polák tady začínal s vojenskou polní kuchyní. Návrat kapitalismu pochválil: „A teď se už zmohl na motorest!“ Romana ale nebyla se službama spokojená, protože podnikatel jí nechtěl prodat rakvičky se šlehačkou za starý zlotý z komunistický éry.

Kolem 4 hodin odpoledne jsme dorazili do Wroclawi. Čuňas měl zapnutou navigaci, ale na směr Konin jsme se vymotali teprve až po dvou hodinách. Fanda odrážel moje a Skalákovi uštěpačný poznámky: „Držím se GPS!“ Tu už jsem s ním zažil v létě při cestě do Olomouce za Květou a Honzou Princovými, když jsme bloudili kolem uzavírek do Nenakonic. Každou chvíli nám to hlásilo: „Až to bude možné, otočte se!“ Čuňas vyprávěl, že když jel jednou s Magorem podle zapnutý GPS, tak ten volal k nočnímu nebi: „Ty čuráku tam nahoře, zavři konečně už tu svou nevymáchanou držku!“

Skončili jsme v jedný vesnici 12 km před Koninem. Bylo už 9 hodin a byla tma. Skalák ještě chtěl popojet až za Konin, že jsou tam podle mapy u silnice rybníky. To jsme ale s Čuňasem zavrhli, protože ve tmě těžko budem k ním hledat cestu. Hlasování Míra prohrál, byli jsme proti němu čtyři. Ronald byl taky na naší straně, chtěl se už vyvenčit a nažrat. Odbočil jsem u nějaký cesty na širším prostranství mezi domy jako průzkumník a zablikal jsem pak světly na louce, kde jsme se usalašili na průjezdní polňačce. Z nedalekýho statku na nás nikdo nevyběhl s holí.

Večeři jsme odbyli u Skaláků u jídelního stolku. V zobytněný prostoře mají kuchyňku s propanbutanem, ložnici a i záchod se sprchou. Střechu Meďoura obíhá dokola trubka z PVC jako zásobník na vodu, kterou Míra doplňuje u benzínek. Vyprávěl mi, jakou měli příhodu v poušti v Maroku, když je stavěli celníci. Jeden stál před autem a prohlížel jim doklady. Horkem stoupnul v trubce tlak, kterej vyrazil uzávěr, a proud vody vytrysknul na celníka. „Trefil ho rovnou do ksichtu a celýho ho zlil,“ smál se Míra. „Vzal to ale sportovně. Na rozloučenou se taky pak už smál!“

Čuňas je pověstnej vypravěč anekdot. Při večerní siestě dal do placu jednu o Roubínkovi, kterej vařil žížalovej guláš. Čuňas prozradil jeho recept: „Žížalovej guláš rovná se 1 žížala a 1 kůň!“ Mě pak pochválil za dobrou navigaci z Wroclawi, kde jsem se ujmul vedení našeho bloudícího konvoje. Řekl: „Je vidět, žes otrkanej, jak jsi jezdil na ty Sibiři!“ Trochu si spletl lokalitu, loni jsem se motal na osmiproudý dálnici v Los Angeles. Zítra pochvalu zas stáhl, nebudu ale předbíhat událostem.

3. září

Ráno jsem koukal do červenýho slunce, bylo 6. hodin, všude ještě panoval klid. Nocujeme u travnatýho rigolu s rákosím za vesnickejma humnama s pastvinama. Nedaleko pod stromem přežvykuje několik ležících krav. Všude jsou rozplesklý starý kravince.

Šárka vypustila Ronyho a Romana už pochoduje taky kolem Avie si ulevit slabinám. Nežinýruje se a přidřepne hned u zadního kola. Mimo benzínovejch pump provádí takovouhle praxi celou cestovatelskou trasu. Její ledviny nemají nejspíš žádnou uzavírací záklopku. Za pár dní proto vyfasovala urologickou přezdívku na indiánskej způsob: Ta, která furt všude chčije!

Vesnice se probírá do života. Za rigolem projel stařičkej traktor a sedlák vede krávu na pastvinu. Ve vratech blízkýho statku si prohlíží zkoumavě naší kočovnou grupu další vesničan. Policajty nevolá, nechá nás v pohodě nasnídat. Já nemusím vytahovat svůj propanbutanovej vařič, Šarka mi vaří čaj u sebe. Při svejch soliterskejch cestovatelskej výbojích se s čajem nikdy nepářu, piju k snídani studenou šťávu.

V Koníně jsem se jako navigátorskej vodič zrovna nepředvedl v pozitivním světle. Zabloudili jsme někde na předměstí, kde se nevyskytovaly žádný směrovací tabule. Nepomohl ani dotaz u místního domorodce na výpadovku na Toruň. Čuňas taky hned konstatoval: „Včera jsem tě asi přechválil!“ Zapnul GPS, a když nás z Konína vyvedl skutečně na potřebnej směr, neodpustil si satisfakční spokojenost: „Říkali jste, abych si GPS strčil do prdele. A teď je vám dobrá!“

Krajina středního Polska je fádní placka se šedivou, omšelou vesnickou architekturou. Akorát kostelům je věnována renovační péče. Komunismus zanechal svoje dědictví i na silniční síti, která má zflikovaný podloží. Vyjetý koleje v asfaltu od kamionů hrozej, že vyhoděj auto z vozovky. Kdysi při cestě se synem na pobřeží Baltu jsem urazil na železničním přejezdu jednu lopatku větráku, když při skoku přes koleje vylítl u půjčený škodovky klínovej řemen ze řemenice motoru. Projeli jsme pak půlku Polska s hučením poškozenýho větráku než jsem sehnal novej.

Oběd jsme realizovali na prostranství u jedný benzínky. Měli jsme rozloženej stůl a židličky a Ronald každýho hypnotizoval upřeným pohledem, jestli mu k jeho suchým granulím nekápne něco na přilepšení. Nekáplo, i když ho Skalák povzbuzoval puštěným cedéčkem s křesťanskejma songama Sváti Karáska. Šárka odháněla Ronyho s jeho vrtícím se kupírovaným pahejlem: „Fuj, ty ses zase uprd!“ Čuňas ho pohladil: „Aspoň někdo prdí víc než já!“

Dnešním nejlepším cestovním výhledem byl přejezd mostu přes řeku Vislu v Toruni. Nedalo se na něm ale zastavit a tak pěkný nábřeží s kostelama a věžema z červenejch cihel jsme museli skouknout za jízdy. Nechtěli jsme se tam zdržovat, protože kvůli ustavičnýmu omezení rychlosti na 50 km v roztaženejch vesnicích, který prakticky bez přerušení sousedí hned vedle sebe, nám přejezd Polska moc rychle neodsejpal. Dneska se ještě k Mazurskejm jezerům nedostanem.

Začalo poprchávat, Čuňasovi na Avii nějakej zkrat u zapnutýho stěrače vyhazoval každou chvíli pojistky. Zajeli jsme k pumpě, aby si koupil nějaký do foroty, protože závada nešla hned nalízt. Tady se mi podařilo předvíst, jak mi už stárne mozek. Vyjel jsem nazpátek na silnici a ve zpětným zrcátku jsem zaregistroval, že Skalák s Čuňasem zabočili na druhou stranu. Popojel jsem kus a zastavil. Oni chvíli jeli, pak zastavili taky. Napadlo mě, že se chtěj asi vrátit do městečka, jestli tam není nějakej servis pro Avii, tak jsem to otočil za nima.

Čekali na mě na krajnici a chechtali se. Já totiž zapomněl, ze kterýho směru jsem k benzínce zajel a vydal jsem se nazpátek, odkud jsme přijeli! Skalák to okomentoval: „Říkali jsme si, jestli tam budeš čekat do tmy nebo do svítání!“ Čuňas si pochopitelně přidal svoje: „Kostúr se nasral kvůli mýmu stěrači a vrací se domů!“ Když jsme se znovu rozjeli, řekl jsem si: „Snad mám už věk na nějakej ten úlet!“

Dneska jsme si ustlali někde za Olsztynem na křižovatce polních cest. Podle Skaláka tam mělo být zas někde jezero. Nikde nebylo vidět, a protože bylo ještě světlo, tak jsem byl vyslanej s Jimnym ho najít. Kus hladiny jsem asi po 2 km uviděl, ale ke vsi dolů vedl hrozitánskej krpál s blátivou cestou. Já mám vehikl s náhonem 4x4, tak jsem neměl obavy, že to zejtra nevyjedu. Míra ale s Mercedesem asi těžko, když nechtěl parkovat ani na trávě, aby ten jeho těžkej křáp v mokrý louce neuvíznul.

Můj průzkum ho neodradil, musel jsem složit vpředu sedačku a odvízt ho, aby přezkoumal osobně mou informační pravdivost. Výsledkem bylo, že jsme sjeli do tý vsi a zjistili, že k jezeru není volnej přístup, byly tam akorát zatarasený soukromý cesty. Šlo jen o pár baráků, ale jako zajímavost bylo, že v tý osadě bylo 200 metrů komunikace vydlážděnejch dlažebníma kostkama, ale ten blátivej krpál byl ponechán v přírodním hliněným stavu.

Skalák tedy uznal, že je jedno, kde v mokrotě spíme. Umístili jsme vozidla do tří křižovatkovejch rohů, aby se dalo projet. Nějakej starej žigul rozzářil do tmy reflektory a to byl všechen místní provoz uprostřed polí. Kdyby s náma jel zakladatel Trutnovskýho festivalu Martin Věchet, jak zkraje chtěl, tak i čtvrtej roh křižovatky by byl obsazenej. Skalák si cestou k jezeru opět liboval, že se nechal Čuňasem přemluvit, aby nebral tu svou loď. Kam by se s ní tady prsknul, to nevím.

Při večerním posezení v Meďouru se mimo jiný znovu komentoval ten můj obrácenej výjezd z pumpy. Skalák k tomu ještě přidal, co se mi povedlo na letošním Trutnovským festivalu, kde v undergroundovým stanu vystupovali písničkáři z Nový Vísky, který tam za komunistů hráli. Jedním z nich byl i Fricek a ten Mírovi bonznul, jak jsem ho v Trutnově nepoznal. „Fricek kroutil hlavou,“ oznamoval Skalák, „že se viděl s Kostúrem před tejdnem, když se stavěl Čuňas s ním u Fricka v Podháji. V Trutnově ke Kostúrovi přišel a ten na něj koukal jako vejr a ptal se ho: ,Kterej ty seš?“

Bránil jsem se: „Nebylo to za tejden, ale za čtrnáct dnů. Fricka jsem viděl po 25 letech, a navíc jen chvíli, protože kvůli bouři přestal jít proud a Čuňas s Frickem a Hurvínkem seděli v kuchyni při svíčkách, zatímco já vedle v obýváku skenoval fotky pro knížku o undergroundovejch barákách. V Trutnově si Fricek uvázal na hlavu žlutej šátek, aby nebyla vidět jeho začínající pleš, proto jsem ho hned nepoznal!“

Čuňas se samozřejmě chlámal jako zjednanej: „Nekecej, seš už sklerotik!“

4. září

Ráno byly skla v Jimnym celý zamlžený. Probudil jsem se v půl sedmý, Čuňas v tričku a trénkách už strašil u Avie a pak dělal vopičky nahoru na Ronyho, kterej trůnil na sedačce v kabině Mercedesu. Nepršelo, v zatažený mračný dece se klubaly světlý místa s modrejma pruhama a studnama.

Přes křižovatku projelo pár aut s vesničany do práce. Čuňas se postavil se svou cejchou doprostřed a rozpaženejma rukama řídil na tomhle polním dopravním uzlu provoz. Hlaholil: „Tohle je nejrušnější křižovatka v Polsku!“

Skalák mě viděl, jak si zapisuju v autě poznámky ze včerejška, tak k tomu dodal: „Budem si muset zkontrolovat, jestli píšeš taky vo sobě.“

Než jsme se vrátili na trasu, Skalák s Čuňasem zkoušeli najít závadu, která přepalovala vlákna pojistky stěrače. Nevím, jak se v tý motanici drátů chtěli vyznat, ale jejich vystrčený zadky u Avie byly fotogenický, tak jsem je vyblejsknul svým čínským automatem, nad kterým Čuňas kroutil hlavou, že ještě něco takovýho může existovat v digitální éře. V cestopisu: Vidět sekvoje, a zemřít..., co mi loni vyšel, jsou fotografie ale obstojný.

Čuňas řídí nejrušnější křižovatku v Polsku

Zkrat na drátech nebyl objevenej, ale nepršelo, vyjasnil se slunečnej den. Konečně jsme dorazili do oblasti Mazurskejch jezer. Projeli jsme městečko Mikolaj s jeho turistickým provozem a odbočili podél jezera Sniardwy najít nějakej osamocenej flek u vody. Všude ale bylo vysoký rákosí a ani můj průzkum s Jimnym po polní cestě přístup k jezeru neobjevil.

Pokračovali jsme úzkou asfaltkou na Luknajno. V mapě byla silnička značená zelenou barvou, tak by to měla bejt krajinně zajímavá trasa. Asfalt nás zavedl do lesa, kde se změnil v hrbolatou hliněnou cestu. Ta nás nakonec zavedla ještě k menšímu protějšímu jezeru u Sniardwy, ke kterýmu se muselo zajít pěšinou rákosím.

Luknajno bylo jen pár chat s menším hotýlkem, tak jsme ho jen projeli a zkoušeli pak dál v lese, jestli nenarazíme přece jen na přístup k vodě. Nenarazili, akorat jsme se trochu prošli s Ronaldem a já zakopnul o houbu kozáka, kterej pak posloužil k obědu. Rozhodli jsme se vrátit k tomu hotýlku a zaparkovali na prostranství naproti, odkud vedla stezka k tomu menšímu jezeru.

Za hotýlkem bylo molo a přístup k jezeru Sniardwy a i když na tabuli pro návštěvníky bylo napsáný, že se za vstup platí 20 zlotých, nikdo po nás peníze nepožadoval. Bylo po sezoně, všude bylo pusto.

Když z mola do vody vlezl Skalák, tak nás informoval: „Takhle si peru trenýrky!“ Čuňas si máčel na břehu napřed jen nohy a ohodnocoval postavu Romany, která bez nějakých cavyků se vysvlíkla na ádu: „Romano, ty seš tak tlustá!“ Když jí z vody trčela jen hlava, Fanda si přisolil: „To ji donutilo se ponořit!“

Čuňas si nakonec svlíknul triko a odhalil svoje prsa o ženský velikosti č. 5. Když do zátočiny vnořil i svůj pupek, způsobil tsunami, který mě z mola spláchlo taky do jezera. Vypral jsem si též trenýrky. Šarka zmáčení unikla, stala na břehu, že nemá hezký plavky. Po čubení jsem vylezl na dřevěnou věž pozorovatelny na sledování vodních ptáků a v dalekohledu viděl několik labutí a černý lysky.

Napřed smočit nožky

a pak velikost č. 5

U mola byla přivázaná motorová jachta, která Skaláka přiváděla znovu k otázce, jestli přeci jen neměl svou loď sebou vzít. „V Estonsku je spousta malejch ostrůvku!“ informoval. My všichni ostatní jsme měli převoz lodi absolutně vyřešenej. Když jsem se vracel po molu na břeh s jachtou za zády, vyfotil mě Čuňas se slovy: „Milionář Kostúr se vrací ze svý jachty!“

Milionář a jeho jachta

Dneska na mě přišla řada s kuchtěním. Pro společný vaření se holky rozhodly, že každá bude vařit dva dny po sobě a já, když jsem sám, tak akorát jeden den. Zbyly ještě nějaký buřty, tak jsem z nich uklohnil guláš. Kvůli Čuňasovi jako přílohu jsem uvařil těstoviny. Vaření ale provázel menší incident.

Ze zadního prostoru Jimnyho jsem vytáhl svůj vařič s 2 kg propanbutanovou bombou. Auta na travnatým prostranství u cesty jsme měli zaparkovaný do sestavy tzv. „dvorku“: Mercedes s Avií stály naproti sobě bokem a Jimny uzavíral jednu prostřední stranu. Plamen hořáku vařiče byl stejně rozfoukánej. Skalák mi řekl, že má vzadu v Mercedesu prkna na postavení zábrany proti větru a tak jsem je opřel o hranu otevřenejch dveří Avie. Čuňas je přehlídnul a při vytahování benzinovýho motoru na výrobu el. proudu, kterej chtěl vyzkoušet, prkna shodil a ta mi srazila hrnec s horkou vodou z vařiče. Pochopitelně to vyvolalo všeobecný smích a Čuňasovo rozčilování: „To nevidíš, že jsou to dveře!“

Buřtovej guláš vylepšenej řádnou porcí chilli všem docela šmakoval, jedině Šárka mu nepřišla na chuť. „Já budu radši vařit za tebe,“ řekla s tím, že budu ve svůj den dodávat akorát suroviny pro vaření. To mojí kuchařskou ješitnost vůbec nerozhodilo, naopak jsem uvítal, že jsem se zbavil otáčení kolem „plotny“ a i používání svýho propanbutanovýho vařiče s padáním hrnců. „Tak dík,“ souhlasil jsem ležérně a byl rád, že mi odpadne i mytí připálenýho nádobí.

Při odpolední siestě Čuňas nastartoval svoji elektrickou centrálu a její kouřový bafání odstěhoval mimo „dvorek“ za Mercedes. Byli jsme v přírodě s prvotřídním technickým vybavením: prodlužovák se zásuvkovým „psem“ zásoboval energií nejen laptop, ale dobíjel i mobily. Čuňas byl velice spokojenej a liboval si: „Takhle si představuju dovolenou!“

Dovolenkáři

U monitoru notebooku jsme pouštěli DVD s ročníkovou prací uruguayskýho studenta Famu o Plastic People z konce šedesátejch let a pak srandu s otevřeným dopisem UV KSČM o používání vulgarizmů v masmediích pod názvem: 3x píča. Závěrem šoupnul videonahrávku koncertu Skalákova hudebního tělesa The Hever and Vazelína Band, kterej se odehrál ve sklepních prostorách smíchovskýho Bunkru na jaře. Tam jsem nebyl, ale rozhazování peří a tvrdejch rohlíků z točící míchačky mezi diváky proběhlo taky v létě v Trutnově. Až na to přijde čas, v Pobaltí budu u Heveru zastupovat rytmickou sekci...

Skalákovi byla už dlouhá chvíle a prosazoval přemístit se jinam. Já ho podporoval, protože jsme chtěli taky navštívit Hitlerův bunkr Vlčí doupě, kterej se v oblasti Mazurskejch jezer nachází. Šárce, která namítala, že by se chtěla jeden den obejít bez trmácení v autě, jsme slíbili opalování u moře. Před tím jsem navštívil s holkama ještě vyhlídkovou věž u toho menšího jezera, a když Čuňas viděl, že Romana nese toaletní papír, tak za náma volal: „Když budete kadit z tý věže, tak vemu kameru a natočím vás!“

K ruinám Kwatery Hitlera, jak je pod polským názvem v mapě Vlčí doupě vedený, jsme dneska nedorazili. Už bylo zavřeno, tak jsme to nechali na zejtřejší dopoledne. Oblast Mazurskejch jezer je pěkná, já jsem vyhlížel, jestli neuvidíme v rákosinách stádo Tarpanů, divokejch evropskejch koní, jejichž chov v Polsku obnovujou a který se tady mají nacházet. Kolem silnice na Gizycko ale koně s tmavým úhořím pruhem na hřbetě nebyli vidět a ani žádnej lopatáč los nám před čumákama aut nepřešel asfalt. Ty se tady mají taky vyskytovat.

Utábořili jsme se u jezera Orlo. Předvedl jsem u něho instrument, kterej jsem sebou vezl: rybářskej prut. Za první nahození jsem sklidil hned přezdívku: „Rybář“ - splávek mi odlítnul od břehu na vzdálenost dvou metrů. Skalákův komentář: „Dělej si na auto čárky, kolik jsi chytil ryb!“ Čuňas si přidal: „To jsem nevěděl, kolik je při rybaření srandy!“

Rybářskej prut jsem si koupil na cestování po Skandinávii, který jsem absolvoval v roce 2002. Ani v Norsku a ani ve Švédsku jsem nechytil ani čudlu, což mi nevadilo. Sedával jsem v podvečerním tichu u jezer a řek, když se naskytly při nocování, a vychutnával si kouzlo severský tundry a tajgy. Kus salámu na háčku bezmála velikosti na lov velryb ani tady v Polsku žádnej dojem na ryby neudělal. Nějaký tu určitě jsou, o čemž svědčilo hejno kormoránů, hřadujících na stromech na protějším břehu. Brzy se ale zvedlo do vzduchu, protože se ozvaly v těch místech výstřely. Polští rybáři je nemaj rádi tak jako v Čechách.

Teď přehodím celý jezero

Hladina jezera bez jediný vlnky a okolní les vedly Šárku k vyprávění, jak sedává u okýnka v Meziříčku u nich na mlejně. „Pokuřuju s trochou přimíchaný marjánky a koukám se zpod krajkový záclonky, jak se hejbou v lese stromy sem a tam,“ rozpomínala se na jejich domovskou idylu. Tu mimo undergroundovejch festivalů občas ruší taky produkce techna, k jejichž uspořádání pronajímaj svou louku. Vesničani ve vsi vzdálený kilometr sepisujou petice proti hluku a místní myslivci si stěžujou, že Skaláci chovají svoje kozy volně. Stavební úřad jako protiopatření napařil Mírovi pokutu 100.000 Kč za nezkolaudovanej dřevěnej seník. V kraji vládnou móresy jako za komunismu.

Ptal jsem se Skaláka, co říkaj policajti v Česku na nápisy na jeho barevným Mercedesu, kterýma ho má vyzdobený dokola. Skví se tam např.: Kdo mrdá, nevyhyne; Válka je vůl, ser, posílíš mír; Prachy nesmrděj; www. Paroubek. cz. se posral; Kde vzít, a nekrást; Nejvíc ušetřím, když umřu; Kde je koryto, prase se vždycky najde atd. „Smějou se a nechávaj mě bejt,“ povídá Míra. „Řikaj: ,Vás budou ještě často stavět!“ Přidá ještě: „Na hranicích v Albánii se jeden celník, takovej valibuk, plácal do stehen a řval smíchy. ,Logika je kurva ďáblova!, četl se slzama v očích. Studoval v Čechách.“

Skalákova Mateřidouška

Dnešní Čuňasova anekdota na dobrou noc: „Tři chlapi se sešli v porodnici, kde rodí jejich ženy. Prvnímu oznámili, že se mu narodila dvojčata, tak kroutí hlavou, že jeho žena četla před porodem knížku Dva kamarádi. Druhýmu se narodila trojčata a byl z toho na větvi, protože jeho žena zas četla Tři mušketýry. Když to slyšel ten třetí, zbledl a běžel za svou ženou s výkřikem: ,Já starou zabiju, ta četla Alibaba a čtyřicet loupežníků!,“

5. září

Slunečný ráno s blyštivou jezerní hladinou. Vstal jsem první a opřel prut o karoserii Jimnyho, aby byl vystavenej na očích. Když Skalák vylezl, tvrdil jsem: „Vstal jsem ve 3 hodiny ráno, ale jezero je od kormoránů vylovený!“

K snídani se vyráběly topinky s Mírovým komentářem: „S rybama od Kostúra už nemůžeme počítat!“ Aby to Čuňasovi nebylo líto, že není středem pozornosti, tak na vzdálený vrčení Skalák reagoval: „Slyším motorovou pilu, bude tam lékárna!“ Včera měli oba ještě hlášky: „Šárka se narodila za normalizace v roce 72. Romana za oblevy roku 66 a my za totality v roce 52. Kostúr, rok 42, za nacistů!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tři hároši v Pobaltí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.