O knize

Lebeděvův román odvozuje svůj název od srpnových událostí protigorbačovského puče z roku 1991. Před sídlem KGB je stržena socha Felixe Dzeržinského, zdá se, že se rodí nové století a „děti srpna“, mladí vítězové z moskevských ulic, doufají v rychlou demokratizaci země. Jeden z nich, vypravěč a hlavní hrdina knihy, si říká „Ta stará děvka, státní bezpečnostchcípla! Už nade mnou nemá moc, nemá moc nad nikým!“

A tehdy se mu dostává do rukou deník babičky, ve kterém zaznamenala rodinnou historii, avšak zcela utajila tajemství své lásky a dokonce i jméno vypravěčova dědy, jenž se prý ztratil v roce 1942. Kdo byl tento člověk, který se jednou v noci vrátil nečekaně z fronty, hýřil v restauracích a patrně měl ženy i v jiných městech? Agent NKVD, informátor? A vybrala si ho babička, jejíž rodina byla postupně decimována válečnými lety a stalinským terorem jen proto, aby ji ochránil?

Vypravěč začíná pátrat po stopách ztraceného předka a rozmotávat spletité klubko rodinných vztahů i tragických dějin bývalého Sovětského svazu. Jeho hledání mu přinese navíc i zvláštní obživu: nechává se najímat lidmi, jejichž příbuzní zmizeli v gulagu, aby našel jejich stopy či alespoň jejich hroby. Při svých dobrodružných cestách používá falešné dokumenty a dostává se na nejrůznější místa bývalého Sovětského svazu, hledá hroby uprchlých vězňů ve stepích Kazachstánu, v Karélii objeví obludnou komunitu tuláků, mentálně retardovaných lidí a psů, udržovaných ve strachu za ostnatým drátem bývalým vězeňským dozorcem, dostává se do vojenské márnice blízko čečenské fronty…

A spolu s ostatními dětmi srpna postupně přichází o iluze. Do prezidentského křesla se dostává někdejší agent KGB Putin a odkudsi se vynořuje nová tajná bezpečnost, o nic méně hrozivá než její předchůdci. „Kde byl ten moment, od něhož už nebylo návratu?“ táže se hrdina a nachází mrazivou odpověď: „Takový moment neexistoval. Socha byla stržena, ale železný Felix neopustil Lubjanku, stál tam neviditelný… minulost se vrátila a my v ní musíme žít.“

O autorovi

Sergej Lebeděv se narodil v roce 1981 v Moskvě. Sedm let pracoval v geologických expedicích v severním Rusku a Střední Asii. Jako student vystřídal několik fakult Moskevské státní univerzity, ani jednu ale nedokončil: v konfrontaci s tím, co poznal při prvních výpravách v raném mládí s rodiči-geology a později při svém putování do míst tisíce kilometrů vzdálených od civilizace, kam lidská noha nevkročila více než dvacet let, připadalo mu školní studium jako „neopravdové, jako věc pro děti“. Přesto zúročil několik ročníků žurnalistiky. Od roku 2002 je redaktorem časopisu Pervoje senťabrja, zaměřeného na estetiku a pedagogiku.

Sergej Lebeděv je autorem řady odborných sociologicko-pedagogických prací, ale známa je i jeho básnická tvorba a romány, jimiž se do čtenářského povědomí zapsal nejhlouběji. Je to především Hranice zapomnění (Preděl zabvenija, 2011, česky 2012), Rok komety (God komety, 2014) a Děti srpna (Ljudi avgusta, 2015). Jejich společným jmenovatelem je Lebeděvovo důsledné zkoumání nejnovější ruské historie, v sovětské epoše a bohužel i dnes vytrvale deformované.

Sergej Lebeděv

Děti srpna

Z ruštiny přeložil Libor Dvořák

Pistorius & Olšanská

Příbram 2016

Sergej Lebeděv

Lidé srpna

Tato kniha vyšla s laskavou pomocí Ministerstva kultury ČR a Institutu perevoda.

Z ruského originálu Ljudi avgusta přeložil Libor Dvořák

Na obálce je použit obraz Pavla Nikolajeviče Filopnova Bestie

Obálku navrhl Lubomír Šedivý

V roce 2016 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská,

Pražská 128, Příbram

Vydání první

© 2014 by Sergei Lebedev

Překlad © Libor Dvořák, 2016

ISBN 978-80-87855-68-3 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-69-0 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-43-0 (papírová kniha)

www.pistorius.cz

Když osud v stopách našich kráčel

a jako běs břitvou v ruce mával

Arsenij Tarkovskij

Prolog

Ó ta kniha svárů, ten soupis běd a neštěstí! Bůh je svědkem, že vznikla z nejlepších popudů a se vznešeným úmyslem napravit nalomené osudy potomků, zbavit je osudového rodinného prokletí, ochránit je před nástrahami bytí, kořenícími v minulosti.

A proto jeden člověk nebyl v zájmu požehnané budoucnosti do příběhu přijat; na palubu rukopisné archy nesměl vstoupit a zůstal ve venkovní tmě: takhle se ve vstupu do domu brání těm, kdož sami sebe poskvrnili a mohli by poskvrnit i jiné. Jenže z tohoto činu, jenž se zdál zcela správný, se zrodilo nové zrno původního údělu. To pak celou knihu učinilo počátkem ďábelské hry, klenoucí se přes epochy i generace.

Jenže kdesi na počátku oné pouti, na podzim roku jedenadevadesátého, byla kniha velkolepým darem, ba vytouženým setkáním; zdálo se, že přišla ve věru pravou chvíli, že je předzvěstí velkých i menších změn, jež čekají zemi i její obyvatele.

Jaké to byly měsíce! V srpnu na Lubjanském náměstí, kde do asfaltu dutě buchl Železný Felix, jsme všichni měli pocit, že tady a teď se rodí nová země. Už jsme vlastně v ní, stačí nějaký jeden či dva kroky, abychom skoncovali s chmurným a smutným dědictvím; potřebujeme pravdu o minulosti – v takovém případě nebudeme opakovat chyby a dějiny se vydají jinou cestou.

Nenápadným hrdinou té doby se pro mě stal horolezec, který vylezl na Dzeržinského sochu, aby jí kolem krku přehodil lano autojeřábu; vyškrábal se nahoru, lano řádně usadil, slezl a odešel, zmizel v davu a už nikdy se nikdo nedověděl, kdo to byl: jeden ze stovek, tisíců, desetitisíců mladých lidí, srpnových dětí, jak jsem si nás tehdy všechny pojmenoval.

Bronzový netvor byl povalen, prolhanou minulost jsme odmítli. Kdežto pravda je v knize, v rukopisu, uzavřeném hnědou koženkovou vazbou se hřbetem prošitým navoskovanou režnou nití. Byl to nečekaný, náhle se objevivší rukopis, který do mých rukou v posledních srpnových dnech svěřila má babička Táňa.

V dětství jsem jako jediný z rodiny věděl, že cosi píše, a tušil jsem, že to budou její vzpomínky. Jenže takhle to šlo rok za rokem, přičemž občas jsem ji celé měsíce neviděl, že by sedla ke stolu a sešit v tuhých deskách otevřela; až jsem si na to její nikdy nekončící sepisování zvykl a měl jsem za to, že to bude takový vnitřní rozhovor, k němuž nikoho zvenčí není zapotřebí. Pak, někdy koncem osmdesátých let babička onemocněla, choroba střídala chorobu a ten její sešit s rukopisem kamsi zmizel. Vytratil se tedy i z mých úvah, zapomněl jsem na něj s uchvátanou lehkostí výrostka, hltajícího den po dni; přemýšlet o rukopisu by znamenalo podporovat přízračnou, na ničem se nezakládající naději.

Naději? Ano, naději.

V okamžicích, kdy jsem se nad tím zamýšlel, jsem cítil, že babiččin rukopis je cosi skoro zakázaného, v životě, který jsem žil já, zcela nemyslitelného. Rozhodně jsem nebyl mysli geniálně předvídavé, ale přesto jsem tušil, jako se dá tušit nálada či atmosféra, že jsem se ocitl v jakémsi nepopsatelném poli mlčení.

Dítě do uvědomovaného života vstupuje s přesvědčením, že dospělí žijí v jistém smyslu opravdu poctivě; jistě, jemu jakožto dítěti ledacos neřeknou, protože „na to seš eště malej“, a nořit se do tajemství dospělých je jedna z nejpoutavějších činností dětství; jak má ale připadnout na to, že je mnoho věcí ze sféry probíraného zcela vyloučených, že je tu jazyk, v němž se mlčí?

Protože dítě si ještě neuvědomuje hierarchii důležitosti, dokáže jen zaznamenat různé podivnosti, náhlé zámlky v řeči, dokáže vycítit signály náhlého odcizení blízkých lidí, kteří jako by se stávali přísnými strážci čehosi neznámého. V letech třicátých a čtyřicátých mlčeli s roubíky v ústech, ale počátkem osmdesátých let roubík zmizel a zbyl tu jen zvyk nosit ho v ústech, který do lidské osobnosti doslova vrostl; takhle se z mlčení stala mlčenlivost, z jevu vlastnost a člověk tuto domnělou vlastnost už nikdy nedokáže propojit se skutečnými příčinami jejího vzniku, jež jednoduše nezná.

Babička Táňa byla takříkajíc adeptem víry v mlčení. V jiných lidech jste dokázali odhalit alespoň sedlinu neproneseného, tíhu nevyřčeného, spočívající v duši; slova se tu a tam drala na povrch třeba ve společnosti kolem stolu – nesrozumitelná a snad i bojící se sebe samých. To babička Táňa, podobna mnichu, který dosáhl nejvyššího stupně řeholnické usebranosti, ten pohyb slov ve vlastním nitru potlačila; její mlčenlivost byla hlubinná.

Rodiče měli své vlastní velmi přesvědčivé vysvětlení, proč babička Táňa tak nerada vzpomíná na minulost a mluví o ní; skládalo se ze dvou částí.

Za prvé byla redaktorkou Politizdatu, stranického nakladatelství politické literatury. A i když její práce nebyla ideologická, ale ryze technická, rodiče měli za to, že babička byla vycvičena (což tak zřejmě alespoň zčásti bylo) k tuhé disciplíně, jež ve všech provozech, kancelářích i chodbách Politizdatu panovala: vždyť tady se vlastně vyráběla oficiální minulost – zvlášť k tomuto účelu sepsaná, vyretušovaná a poté schválená.

Za druhé v rodině vládlo jedno tajemství, ovšem prezentované tak umně, že jako tajemství vůbec nevypadalo. Můj otec, narozený za války, sám vyrůstal bez otce, jehož nikdy neviděl, stejně jako já svého dědu. Nikdy se o něm nemluvilo a nezachovala se jediná známka jeho existence; dokonce i otcovo patronymikum – Michajlovič – vypadalo jako zvolené zcela nahodile a ve smyslu příbuzenských svazků nic neznamenající. Místo člověka tu zbyla jen jakási vyzývavě samozřejmá prázdnota, asi jako pahýl po amputované noze, takže nějaké otázky vyvolávat nemohla; jako by to opravdu bylo tak, že děti se rodí z ničeho, jen vlivem okolností, bez sebemenší mužské účasti.

Zároveň – v naprostém protikladu s onou prázdnotou – tu existovala legenda, příběh, který si babička Táňa vymyslela pro ještě nedospělého otce – legenda o tom, že děda Michail byl radista, že se s babičkou seznámili už před válkou na tělovýchovných slavnostech, zamilovali se do sebe, chtěli se vzít, jenže do toho přišla válka a děda Michail byl se skupinou rozvědčíků vysazen hluboko v německém týlu, málem až rovnou v Německu. Od té doby, pravila legenda, o něm nedorazila jediná zvěst. Možná zahynul, ale možná doposud žije tam, za železnou oponou, a posílá tajné depeše. Babička vytvořila tento obraz pro svého syna, jehož vrstevníci se mohli pochlubit tatínky-hrdiny, jednou žijícími, jindy padlými, přizvala ho, aby se na této fantazijní hře podílel, a on na to přirozeně přistoupil.

Od té chvíle žil v rodině svým vlastním životem fantom; všichni v podstatě věděli, že ta legenda je lež, ale protože to byla lež zdánlivě prospěšná, díky vytrvalému opakování a snad i zvyku s ní všichni zacházeli tak, jako by to byla pravda.

Také já jsem jí až do puberty věřil a dnes už si ani nevzpomenu, kdo mi to vyprávěl první. V jedenácti či dvanácti jsem pochopil, že historie tajného radisty je milosrdný klam. S podivem však bylo, že tohle odhalení příběh radisty Michaila nezničilo; ten příběh přece jen vyplňoval prázdné místo a naznačoval, že děda je figura reálně existující. Ohromovalo mě, jak se smyšlenka pomalu, ale důsledně vplétá do reality, takže pro mé děti, pokud se mi nějaké narodí, už to všechno bude historie zcela pravdivá.

Mí rodiče se zřejmě domnívali, že se za babiččiným mlčením o dědovi Michailovi skrývá hluboká osobní tragédie: nebylo to tak, že prostě odešel na frontu, kde padl nebo zmizel beze stopy, to ne – on ji asi i s dítětem opustil, odešel k jiné ženě a vyklubal se z něj zkrátka chlap bezectná; nebo možná válka odhalila, že to byl zbabělec, který utekl z bojiště, ale pak byl souzen a popraven.

Za zmínku jistě stojí, že nikdo a nikdy nepřišel s předpokladem, že děda Michail se mohl vzdát, stát se vlasovcem, pak padnout do zajetí a ocitnout se v sibiřských lágrech, anebo mohl být uvězněn za kritiku sovětského zřízení, stejně jako třeba dělostřelecký kapitán Solženicyn. To by bylo drama dějinné, ba s příchutí politickou, kdežto v babiččině případu všichni viděli (či snad chtěli vidět?) tragédii především právě osobní, ba dá se říci ženskou: úžasná, skvělá žena prostě narazila na muže v každém ohledu ně tot.

Takovýto postoj mimo jiné skýtal výborné vysvětlení, proč by nebylo dobré se babičky Táni na dědu Michaila ptát – protože šlo o osobní drama, děda patřil jen jí, byl to přece příběh zlomených citů. A tak se nikdo na nic neptal; mám dokonce pocit, že podobný stav věcí všem vyhovoval, protože otec i matka se podvědomě obávali, že babiččino pečlivě skrývané tajemství by nakonec nemuselo být ryze osobní; a vůbec – tam v minulosti je plno věcí, před nimiž je oba i mě babiččino mlčení ochraňuje.

Na zdi babiččina pokoje visely desítky starých fotografií: praděd, prabába, babiččini bratři a sestry či další blízcí i vzdálení příbuzní; ti jako by v životě rodiny také byli neustále přítomni a kupříkladu sledovali mé dětské kratochvíle na babiččině pohovce, viděli, jak míchám karty a pak sám se sebou hraju nebo jak vysílám oddíl vojáčků do útoku na německé pozice za kopcem, který znázorňoval polštář.

O nich však babička taky nic neříkala. Proto se jejich přítomnost jevila jen domnělá: ty fotografie, tak koloritní a hodnověrné, ve skutečnosti vstup do časů minulých naopak zakrývaly a zapečeťovaly – jako beztvářní duchové mrtvých, střežících rodinný krb.

…V srpnu jedenadevadesátého jsem měl pocit, že ty dveře do minulosti otevřel dokořán babiččin rukopis. Babička prostě nechala hnědý sešit na mém stole – beze slova, bez vysvětlujícího písemného vzkazu, jako cosi samozřejmého, zrozeného ze samotného životaběhu, ještě včera nemožného, dnes však přímo nevyhnutelného; bylo to tři sta stránek, popsaných nejrůznějšími pery a nejrůznějšími inkousty, stránek už docela zežloutlých, protože ten rukopis začal vznikat už velmi dávno.

I když jsem ještě nevěděl, co babička Táňa vlastně do sešitu napsala, byl jsem si jist, že až si její vzpomínky přečtu, temnoty minulosti zmizí a já všechny a všechno spatřím; znovu se narodím a vstoupím do nového života, protože tam mě kniha zavede sama.

I bez babiččina vysvětlování jsem pochopil, že ta kniha je moje, že je určena mně a že matce a otci bych se o ní možná zmiňovat neměl; babička své poselství uchystala jen a jen pro mě, protože je nepovažuje za schopné přerodu – proto také před nimi držela vše v tajnosti.

Jednou večer jsem vyšel s rukopisem na balkon a zrovna jsem uvažoval o tom, že právě teď začnu číst; přál jsem si větřík, šelest listí, šerý soumrak a první hvězdy – to vše jako předehru k četbě; vůbec jsem přitom nezaslechl a nezaznamenal, že se vrátil otec, zašel do mého pokoje... a zastihl mě se sešitem v rukou.

Na to, abych řekl, že je to normální školní sešit, jsem v sobě samozřejmě neměl dost vnitřní kázně či duchapřítomnosti. Otec na sobě sice nedal nic znát, ale velmi se podivil a taky urazil: proč babička své vzpomínky předala mně, a ne jemu, svému synovi?

Zeptal se mě, zda už jsem to začal číst a já, blbeček poctivá, jehož se rázem zmocnil jakýsi smyšlený pocit viny vůči němu, se přiznal, že ne, že jsem ještě nezačal. Otec mě požádal, aby se na rukopis mohl podívat – a tak jsem mu ho dal, i když jsem hned pochopil, že ho odevzdávám nadlouho, že otec se do toho hned pustí a sešit mi nevrátí, dokud ho nebude mít celý přečtený. Přiznám se, že mi ho tehdy bylo líto, protože jsem si nepřál konflikt, který by mohl vzniknout mezi ním a babičkou – konflikt či dokonce odcizení – a tak jsem právo prvního čtení obětoval, i když jsem chápal, že z mé strany je to právě oběť.

A jaký je v tom rozdíl, řeknete si; kdo a v jakém pořadí to bude číst; tak si měsíc počkám, nebo jak dlouho to bude otci trvat, a pak rukopis dostanu zpátky – co se za měsíc může změnit, co se stane, když nebudu první, ale až druhý, kdo tyhle řádky uvidí?

Přesto mi však bylo líto, že se otec rukopisu zmocnil: on sám asi tak docela nechápal, nakolik je pro mě důležitý a myslel si, že mě opanovala jen pomíjivá zvědavost, a já už neměl možnost vysvětlit mu své pocity. Chápal jsem, že tu došlo k jakési nepřesnosti, k jisté závadě, a litoval jsem, že jsem neměl dost duchapřítomnosti na to, abych se uchýlil ke lsti a oklamal ho, jenže teď už se nic vrátit nedalo.

Otec nikdy nebyl rychlý čtenář, řekl bych dokonce, že když v knize narazil na nějaké nudné místo, které se klidně dalo přeskočit, on ho pročítal s dvojnásobnou pozorností a zavile si tak cvičil vůli. Já přirozeně očekával, že tentokrát text zhltne za den či za dva, v jednom zátahu. Jenže on, jako by si chtěl prozkoušet mou trpělivost, četl snad po třech čtyřech stránkách denně a obložený encyklopediemi a ročenkami si pořizoval obsáhlé zápisky a kreslil si jakési tabulky a grafy či dokonce varianty genealogického stromu.

Otec už nejednou hodlal s babičkou Táňou promluvit, něco si upřesnit, požádat ji, aby si vybavila detaily – úplně všechno tam přece vypsat nemohla, předpokládal automaticky.

Jenže to vypadalo na to, že babička Táňa zaznamenala opravdu všechno, jako by jí sám proces psaní posloužil jako opora paměti. Když pak byl rukopis uzavřen, ukázalo se, že papír si nakonec pamatuje víc než babička sama. Hned nato onemocněla, zeslábla, jen s obtížemi vstávala z postele a stěžovala si na bolesti hlavy; během velice krátké doby, možná jen dva tři týdny to byly, zapomněla skoro všechno, co si zaznamenala, a z hlavy se jí snad vykouřil i samotný fakt existence těchto jejích vlastních memoárů, přestože události a záležitosti posledních dnů v domácnosti si pamatovala zřetelně, i když se v nich orientovala tak trochu tápavě.

Vypadalo to, jako by se její existence rozpoltila, jako by její lidská bytost byla jen přílohou stovek stran, zdálo se, že na vahách bytí je papír popsaný inkoustem shledán těžším než lidské tělo. Když jí otec její zápisky ukázal, hleděla na ně překvapeně a rozpačitě se usmívala: já ani sama nevím, jak se to stalo a kde se to všechno najednou vzalo.

Rodiče k ní volali lékaře, ten předepisoval nějaké prášky, mluvil o jakýchsi mozkových cévách a chápavě pokyvoval hlavou – inu, to víte, věk je věk... Ve mně ovšem sílil pocit, že babička té nemoci sama otevřela vrátka a postupně ze života mizela – dělo se s ní cosi, co s chorobou nemělo nic společného.

Já doma trávil podstatně víc času než rodiče, a tak mi za povinnost bylo uloženo dávat na babičku Táňu pozor. Ráno a večer, když jsme v bytě bývali všichni čtyři, se babička chovala jako obvykle, stejně jako dřív, po celou tu dobu, co jsem ji pamatoval. Když ale matka s otcem odešli, když občas přestala mou přítomnost zaznamenávat a zapomínala, že v bytě ještě někdo je, zjevovala se tu kromě ní ještě jakási jiná babička Táňa, již jsem neznal.

Odjakživa se vyznačovala mimořádnou redaktorskou pečlivostí, takže jsem rozhodně nepamatoval, že by někdy něco rozbila, rozsypala, rozlila či převrhla, že by se jí připálila kaše, nebo uteklo mléko a připeklo se ke sporáku, nebo že by se jehlou píchla do prstu. Teď ale jako by se živly a dokonce i jen věci kolem ní splašily, takže bez malé pohromy se neobešel jediný den. V babičce se usadil malý démon zkázy, který k životu probouzel síly chaosu a já se s nimi jako dobrý strážce utkával.

Ten démon, či spíš démonek, mistrovsky zneužíval babiččiny zesláblosti i její zapomnětlivosti; maně mě napadalo, že si do hlavy vzal zkázu celého bytu. Babička neznámo proč pouštěla plyn a já musel vyvětrat celou kuchyň, nebo položila noviny příliš blízko k zapálenému hořáku, zapínala elektrická kamínka a nevěnovala pražádnou pozornost tomu, že jejich rozpálené spirály se dotýká záclona; hrozila nám potopa, požár i zloději – kolikrát se stalo, že babička otevřela venkovní dveře a nechala je tak; pěšinu do naší domácnosti si zkrátka hledaly ty nejrozmanitější pohromy.

Teprve pak jsem pochopil, že chce něco zničit, že bloudí po místnostech a vede výslech věcí, jež mezi sebou ukrývají cosi, po čem ona pátrá. Jednou jsem se vrátil z nákupu a nalezl ji celou uplakanou nad lavorem plným papírového popela; něco spálila a zřejmě až pak pochopila, že to bylo něco jiného, než chtěla.

Je možné, že by hledala rukopis a chtěla ho zničit? Že by si to všechno rozmyslela? Že by se rozhodla vzít své vzpomínky zpět? Jenže rukopis ležel na otcově stole a ona kolem něj prošla snad stokrát. Že by si nepamatovala, jak sešit vypadá? Že by si nepamatovala, co přesně je třeba zlikvidovat, a tak se pokouší na domácnost přivolat neštěstí, které spolyká všechno naráz? Co v sešitě asi je, co tam zapsala, proč ji to najednou tak znepokojuje a souží, když přece rukopis k přečtení do našich rukou odevzdala sama? Souvisí to nějak s tím, že si v něm čte otec a ne já? A babička si to uvědomuje?

Kolikrát už jsem chtěl rukopis otevřít, dokud byl otec v práci, jenže ten měl takovou zvláštní vlastnost: při své svrchované pořádkumilovnosti by si rozhodně všiml, že sešitu se někdo dotkl; už v dětství jsem si ujasnil, že se můžu hrabat v maminčině či babiččině almaře, ale jakmile vstoupím na otcovo výsostné území a vyjmu třeba z rýsovacích potřeb kružítko, z něhož bych si udělal vytáhlého nohatého kovového mužíčka, budu nevyhnutelně odhalen, i když všechno vrátím s milimetrovou přesností zpátky na místo; a pak mě napadlo, že ten rukopis není pro dva čtenáře naráz a že se k němu nelze chovat jako k normální, běžně dostupné knize, kterou prostě otevřete a čtete si v ní.

Otec, který o babiččiných běsech nevěděl – a já mu nic nevykládal, podvoloval jsem se pocitu, že takhle je to správně, protože k večeru se babička vždy upokojila a byla zase normální – si po příchodu domů dál četl v jejích pamětech. Měl za to, že babička jednoho krásného dne pochopila, že ze života už jí zrovna moc nezbývá, a tak se na jeho sklonku rozhodla vylíčit vše, co věděla a viděla; když z nejstarší generace v kdysi početné rodině zůstala sama, plnila povinnost poslední z rodu, povinnost vůči předkům i potomkům.

Panorama minulosti, které se před ním otevřelo, otce ohromilo: byl to člověk zdrženlivý, afektu nepodléhající, ale teď co chvíli líčil detaily z rodinné historie; ukázalo se třeba, že náš nejvzdálenější prapředek byl tatarský murza, který do ruských služeb přešel po bitvě na Kulikově poli... Jen si to představte – děti se vozily na vlečce večerní róby, šelestící po parketách rodinného sídla... Jako na klouzačce po zadku sjížděly po celtě lazaretního stanu... A také se ukázalo, že babička osobně viděla Tuchačevského...

Otec z rukopisu rád citoval, když k nám přicházeli jeho a matčini přátelé, a tyhle citované věty se pak s upřímným nadšením předávaly od úst k ústům; poslouchal jsem ty útržky den po dni, týden po týdnu – a po celou tu dobu se ve mně rozrůstaly nejasné pochyby, ba nechápavost, jež mě samotného zarážela.

Proč se babička Táňa přes den proměňuje ve zmítající se přízrak? Kvůli Tuchačevskému? Nebo vlečce večerní róby? Či snad kvůli lazaretnímu stanu? Ne, to přece není možné!

Po nějakých dvou měsících mi otec velmi slavnostně, až příliš slavnostně, rukopis předal. Zřejmě se cítil vinen tím, že se ho zmocnil, a tu slavnostnost chápal jako omluvu. Především však cítil, že teď už nejsme jen otec se synem, ale čísi pravnuci a prapravnuci, potomci těch, co zmizeli ve tmách staletí a přežívali jen v našem rodovém příjmení.

Jak jsem pochopil mnohem později, babička vložila do své knihy cosi, co se zplna otevíralo jedině jejímu prvnímu čtenáři. A to kouzlo prvočtení, určené mně, si uzurpoval otec – přičemž kouzlo fungovalo stejně, jako když nepřesně vystřelený Amorův šíp změní náhodného kolemjdoucího v beznadějně zamilovaného nešťastníka.

Dokonce i když jsem deníky četl jako druhý a přitom jsem věděl, jak se babička zmítá, divže jsem tomu kouzlu nepodlehl také. Text žil a dýchal, vyluzoval svou melodii jako přepychová hrací skříňka. Otevírala se v něm okna do staletí a v pozadí se nejasně tyčily postavy velikánů; z přístavů vyplouvaly lodě, tekla krev, lidé střídali země i poddanství; a já se nechal unášet, hroužil jsem se do slov, prolétal epochami, stěny temnot se rozestupovaly a naopak se rozšiřoval prostor osvětlený, ono historické pole, kde své velké skutky konali moji dalecí předkové.

Kdybych se dokázal zastavit a vše si přečetl jen jednou, zůstal by ve mně právě jen onen nádherný pocit rozestoupivších se hranic. Jenže já si text přečetl i podruhé, potřetí, počtvrté, po páté; jistá zcela samozřejmá, a proto nezbadatelná zvláštnost všech líčení mě přitom vlastně zarážela hned napoprvé.

Vzpomínky se skládaly ze dvou částí.

První tvořily rodinné legendy z osmnáctého a devatenáctého století a babička je zapsala tak, jak je sama v dětství slyšela od starších: děti musely jít spát, závěs se zatáhl, ale děti spánek jen předstírají a dospělí začnou vykládat všelijaké historky o prapředcích, o jejich setkáních, láskách, smrtích i rozlukách; poslouchat takové příběhy, sedět za noci u společného stolu – to je přece to, co značí rodinu.

Zimní vlaková stanice kdesi u Kalugy, dva vlaky, které uvízly v závějích: přesně takhle se potkal prapraděd s praprabábou... Pak jejich svatba, jíž se příbuzní snažili zabránit: praprabába byla z chudé měšťanské rodiny, kdežto prapraděd plukovník s perspektivou generálských epolet, dědic panství a miláček vznešeného příbuzenstva, které na něj v souboji ctižádostí hodně sázelo. Následoval manželský život, pro jehož účely si pořídili malou usedlost nedaleko Serpuchova, narození tří dětí a prapradědova smrt na Kavkaze... Pradědeček se stal vojenským lékařem, bojoval v rusko-japonské válce a se svou příští ženou se podobně jako jeho otec seznámil v jakémsi Zapadákově na Transsibiřské železnici, kde na vedlejší koleji stál sanitní vlak. A znovu tu byl sňatek rodinou neschválený, znovu děti, načež začala první světová válka...

Bože, jak úhledné, jak vánočně milé a cukrkandlové byly tyhle příběhy, skutečné příběhy devatenáctého století! Pro člověka z konce století dvacátého stav ráje, dějinné panenskosti, k níž se už nelze vrátit. Nebyl jsem s to pohlížet na sebe stejně jako na ně, na ty vzdělané šlechtice, kteří se za své dědičné tituly styděli, na předky, kteří za vrchol hrůz a nejvyšší míru útrap pokládali obranu Sevastopolu za Krymské války či obranu Šipky na konci let sedmdesátých.

Ve druhé části babička psala o tom, co viděla a čeho byla přímým svědkem sama – o první světové válce, o občanské válce, o letech dvacátých a třicátých a pak o velké vlastenecké... Zažila putování s otcovým lazaretem po týlech ruských armád v Haliči a na Ukrajině; následoval rok sedmnáctý, otcova nemoc, návrat na panství a tam klášterní samota; v osmnáctém šel můj praděd sloužit k Rudé armádě; a znovu trmácení s lazarety, tentokrát v týlu rudých front a armádních uskupení; velké rozkmotření, příbuzenská nenávist, část rodiny odešla do emigrace a mladší pradědův bratr, taky důstojník, sloužil v Kolčakově armádě a pak zmizel; starší bratr, kněz, patrně unikl z Krymu s Wrangelovými vojsky, anebo ho po obsazení poloostrova popravili rudí. Jak to tak vypadalo, ona neurčitost, tedy zda tito bratři, oba programově nejnenáviděnější nepřátelé sovětské moci, pop a carský důstojník, opravdu zahynuli, anebo naopak přežili a zmizeli za hranicemi, anebo se s novými jmény v utajení krčí někde na sovětském území, po mnoho let k příbuzenské trpkosti rodinných ztrát propůjčovala mandlově kyanidovou příchuť: v jistém smyslu by pro ty, co zůstali a žili v Sovětském svazu, bylo lepší, kdyby oba bratři přede svědky zemřeli a vědělo se to.

Pozdní léta dvacátá – babička studuje, její sourozenci, jakož i přímí či vzdálenější bratranci a sestřenice se žení a vdávají, takže původní rodina se postupně rozpadá: dvě třetiny těch manželství by přitom ještě před nějakými deseti lety byly zcela nemyslitelné. Babička zůstává sama – že by nikoho nepotkala? Či naopak neopětovaně milovala?

Létům třicátým není věnováno víc než deset stránek, a i ty působí dojmem, jako by byly napsány z jakéhosi vnitřního donucení: pár historek z práce v tiskárně, pár všednodenních příhod a jedna významná iniciativa – všichni vstoupili do jakéhosi rodinného družstva; roku 1938 zemřela prababička a sedm z těch deseti stránek je věnováno jejímu pohřbu.

Pak přišla válka a babiččino těhotenství, přičemž dítě do textu vstupuje tak nečekaně a zároveň samozřejmě, jako by ho babička v sobě ve stádiu zmrazeného embrya nosila dobré desetiletí, zvykala si na ně a sžívala se s ním – a teprve pak o něm dala vědět čtenáři: když se začalo rozvíjet a růst, jak se na takové dítě sluší a patří.

Srpnový porod; pak podzim s Němci až těsně před Moskvou; všude panika, loupeže, poté úprk na východ; sovětská protiofenzíva, prosincový útok vedený tmou, mrazem a sněhem; první smrt v rodině – babiččin bratranec padl v zákopovém boji muže proti muži. A přitom za prvních pět měsíců války nikdo z rodiny neutrpěl sebemenší zranění; jenže smrt jako by z třídní knihy předčítala seznam žáků od A do Z a postupně se dostala až k našemu jménu – dosavadní odklad skončil.

Titíž lidé, o nichž byla řeč na stránkách z přelomu let dvacátých a třicátých, se teď vynořovali znovu – naposled; babička stíhala zaznamenat jen to, kdo a kde padl a pokud to bylo známo, pak i za jakých okolností. Ti, co zůstali v týlu, se náhle objevovali v první linii: babiččin bratranec akademik sehnal řadě příbuzných protekční práci v Leningradu. Jeho samotného jako neocenitelného odborníka letecky vyvezli do evakuace, kdežto ostatní zůstali v prstenci blokády, jejíhož konce se z nich nedožil ani jediný.

Jenže tyhle podrobnosti jsem se dovídal až z otcových doplňujících poznámek, jež si upřesňoval u příbuzných a vše porovnával s dokumenty; babička vše zapisovala tak, jako by to spíš zaznamenávat nechtěla; tato část vzpomínek jako by byla vynuceným přívažkem té první.

Zakoušel jsem jisté rozčarování. Očekával jsem totiž cosi velkorysejšího, bachovštějšího. A právě toto očekávání mi nakonec pomohlo pochopit, jak jsou vlastně její vzpomínky napsány a jaký v sobě ukrývají podtext.

Můj základní, mylný předpoklad spočíval v tom, že babička popsala celou minulost tak, jak si ji pamatovala, takže udělala veškerou práci za mě a já teď jen měl všechny ty nové znalosti vstřebat. Přísně vzato jsem jí připsal svůj cíl, totiž definitivní odhalení pravdy; ona však tohoto cíle nedosáhla anebo, což je pravděpodobnější, vůbec dosáhnout nehodlala. Proto se nakonec ukázalo, že důležitý není v první řadě obsah vzpomínek, ale můj způsob čtení – čtení mezi řádky a vlastně za textem, který na první pohled působil šalebným dojmem dokumentu; to na tom textu bylo nejzajímavější, to nejvíc vzrušovalo: nešlo o detaily z rodinného života na počátku dvacátého století, ale o nefalšovanou historickou detektivku.

První, co mě překvapilo, bylo to, že babička za předmět svého zkoumání nevolila jedince, ale rodinu, respektive člověka do této rodiny nějak zasazeného, člověka jako jistý orgán či funkci rodiny. Což vytvářelo velmi svéráznou optiku vyprávění, v němž chyběly jakékoli autonomně jednající postavy.

Tento pocit posilovala ještě jedna zvláštnost. Babička vše psala tak, jako by lidé v aktuálních historických souvislostech nikdy o ničem nerozhodovali. Zamilovávali se, poté – často za velmi dramatických okolností – nabízeli ruku a srdce, dávali se dohromady, plodili děti a škorpili se s rodinou. Jenže jakmile text dospěl do místa, kde se předpokládala osudová osobní volba, narážel jsem najednou na vágní fráze typu „pak otce povolali, začal sloužit v Rudé armádě“.

Takže mého praděda, šlechtice, carského důstojníka a jak se dalo předpokládat přesvědčením konstitučního demokrata, opravdu prostě „povolali“ a on „začal sloužit“? Tak to přece být nemohlo, jenže v realitě utvářené textem se to tak jevilo; v této realitě lidé žili výlučně v moci okolností.

K čemuž je třeba dodat, že ve stejném postavení jako její hrdinové se ocitala i sama autorka. Babička psala nanejvýš emocionálně a zároveň neosobně; ta emocionalita rázu uměleckého vznikala dejme tomu v popisech přírody, třeba v záplavě modrých straček v zátočině letní Oky, v samotné tkáni slov; zároveň však jako by ten text sepisoval kovaný ouřada s letitými zkušenostmi z práce na dokumentech: hlavně nikde nevyjádřit svůj názor, hlavně nic nehodnotit.

Přitom bylo dost těžké si toho všimnout, při tolika detailech a událostech, které trvale zaměstnávaly čtenářovu pozornost… Zaznamenat a zformulovat tenhle pocit jsem dokázal až při třetím či čtvrtém čtení. Kolik křivd a nespravedlností se tu popisovalo, mrtví z občanské války, mrtví z velké vlastenecké, sestry, které zemřely hlady za leningradské blokády… a nic. Žádná reakce, žádný křik, sténání či kvil, dovolávající se pomsty a odplaty, vše je zaznamenáno tak, jako by pociťovat křivdu a bolest byla jen zbytečná ztráta sil. A vůbec, vždyť přece nejde jen o rodinu – kolik lidí zlikvidovali, kolik jich vyškrtli ze života, kolik krve bylo prolito, kolik podlostí a ničemností se tu odehrálo… a reakcí je ticho…

Babička v tom textu nebyla, byl tu jen archivář rodinného odkazu, poctivý vypravěč, ale živý člověk tu zcela scházel. Ukryl se, zmizel v temnotách.

Nejdřív jsem si to vše vysvětloval tím, že babička byla omezena sama sebou, protože nedokázala opustit rámec vlastní zkušenosti, zvyk skutečné, přímočaré úvahy tajit.

Další dohad už byl jiný. Najednou jsem měl dojem, že babička si předsevzala projekt osvětový, mravoličný, a sestrojila jakýsi pozitivní „čistopis“ rodinných dějin, v němž nešlo o hledání pravdy a jehož hlavní důraz byl pedagogický, výchovný. Slovo „čistopis“ měla babička ve velké oblibě, a když nějaké texty redigovala a korigovala, ráda do hromádek skládala čisté obtahy už bez zásahů a korektorských značek, kdežto počmárané hrubopisy okamžitě vyhazovala, protože ty vedle čistopisu neměly setrvat ani chviličku.

Babička Táňa, napadalo mě, jako účetní života, dějin i všedního dne, prokalkulovávala všechna ta má dáti a dal – a měla-li to vyhodnotit podle pravdy, vycházelo obrovité obludné mínus. Ona však měla na mysli jakousi pozitivní lekci, takže její bilance musela končit maličkým, pranepatrným, ale přece jen plus (což je taky poučné, protože dobrého je vždy pomálu). Hodlala sepsat jakési apoštolské poselství, povzbudivý „list naděje“, kázání o dvacátém století, a proto byla jako svědek kromobyčejně su;bjektivní připravena k „milosrdné lži“ – i takováto paradoxní slovní spojení mají k dispozici biblisté.

Cítil jsem, že jsem uhodl, jenže zatím zdaleka ne všechno; začal jsem přemítat o tom, že babička se doslova schovala za historii rodiny hlavně proto, aby nemusela líčit život vlastní, a ukázalo se, že materiál je pro tento účel víc než příhodný – bylo v něm plno dějových linií, námětů, tajemství, setkání i hrátek osudu.

Jak velice domnělý, jak klamný dokáže být obsah textu! Myslíte si, co všechno tu není napsáno a co vše to odhaluje, ale ve skutečnosti před sebou máte jen omezující rámec, zatažené záclony, protože se nikdy nedovíte, o čem všem se tu ne-píše. Něco pochopit a postřehnout dokážete výhradě z kompozičních závad, logických lapsů a dramaturgických nepřesností; myslíte si, že posláním textu je odhalovat, jenže on je tu proto, aby místo odhalování nahrazoval, aby místo jednoho sděloval cosi zcela jiného; je v tom hodně vynalézavosti a neúprosného diktátu: myslíte si, že jste získali velmi mnoho, ale ve skutečnosti jste nedostali skoro nic.

A obraz už je přitom namalován, hlína už ztuhla, rydlo bylo odloženo – tvůrce svou práci dokonal. Jenže vy se dovnitř nedostanete, podtext nevydolujete, utajené nepostřehnete: právě dokončenost je fatální, bezvýchodná a čtenáře zotročuje!

Nádhera toho záměru mě až ohromila – hojností nabízených vzpomínek cosi skrýt.

A vtom (bylo to jako děsivé prohlédnutí paranoikovo, z něhož se vyklubala pravda) se mě zmocnil pocit, že všechny ty vzpomínky, celých těch tři sta stran je jedna velká krycí operace; text prošel krutou vnitřní korekturou, do níž babička vložila veškerý svůj redaktorský a korektorský um – a její redakce byla jak obsahová, tak kompoziční; ten text si klade velmi specifický a nezkušeným okem těžko postřehnutelný úkol.

Šlo o to, že babička Táňa ve svých pamětech ani slovem nezmínila dědu Michaila, dokonce ani radistickou legendu nezopakovala. A zdálo se, že otec tomu vůbec nevěnoval pozornost, anebo to rovnou neočekával. Já tomu zpočátku taky nepřikládal žádný význam, ale pak mě babiččina cenzura začala mást. Z toho, že se bezděky ocitala na jedné lodi s falzifikátory a retušéry, vytrhávající portréty z obrazových publikací a celé články z encyklopedií, na mě dýchlo cosi zlověstného.

V těch pamětech vystupovala jako vnučka, dcera, sestra, sestřenice, ale ne jako manželka, přítelkyně či matka. Tím pádem plynutí textu (vědomě či nevědomky?) velmi obratně usměrňovala tam, kam potřebovala.

Dědovi Michailovi se prostoru v tom textu mělo dostat až v duchu zásady zvídavého vnímání shod okolností a prvních znamení osudu: vždyť on v té době přece taky žil, učil se a pracoval… Stačila by prostá zmínka typu „a Michail v té době…“ Jenže tam nebyla, tahle zmínka.

Je to snad gesto neodpuštění? Nesmíření? Nenávisti? A pokud to opravdu bylo jen osobní drama, proč tedy jednoduše nenapsala: To nebyl dobrý člověk? To zůstává v temnotách…

Představil jsem si, že v naší velké rodině byl děda Michail nejspíš cizák. Vynořil se odkudsi z dějinné propasti, kam světlo dokumentární paměti nedosáhne. Třeba chtěl vstoupit do jakéhosi nového okruhu, stát se částí většího celku. Jenže právě ten větší celek ho od sebe odpuzuje a nakonec ho z vyprávění i vymazává, „ zabíjí ho“…

Začal jsem v rukopisu hledat zbytky vytržených stránek – třeba o něm babička původně psala, ale pak to odstranila… Ale to ne, všechny listy byly na svém místě. Já jsem však cítil, opravdu cítil, že nějaký text o dědovi Michailovi už měla, nějakou kapitolu, která by byla věnována jemu, a dokonce jsem si zhruba představoval, kam by tak mohla patřit; ona ale text, existující jen v její hlavě, nikam nepřepsala – protože se tak rozhodla. A ten nezaznamenaný text se teď jako duše usmrceného stále ještě vznášel nad rukopisem.

Inu což, pomyslel jsem si, to je nanejvýš materialistická úvaha: své tajemství si odnést do hrobu. V jistém smyslu jde o parafrázi stalinského „syn za otce neodpovídá“; je zajímavé, jak nečekané rýmy vytváří sám život! Ale proč se to stalo? Aby nikdo nepátral dál? A proč nikdo nemá pátrat dál? Protože by se dopátral něčeho hanebného? Nebo snad proto, že ono dávné tajemství je nebezpečné i po desetiletích? Anebo snad to i ono? Neplní nakonec ty paměti roli sarkofágu, podobajícímu se tomu nad čtvrtým blokem Černobylské jaderné elektrárny?

Jenže tyhle otázky jsem si klást nechtěl, na to jsem babičku až příliš miloval. Jedna myšlenka mi ovšem stejně dál nepopřávala pokoje: A kolik je v textu ještě takových zón mlčení, kolik je tam propadel? Vždyť absence dědy Michaila je očividná jen proto, že ke každému člověku patří i jeho otec; co všechno je tam ještě zamlčeno?

Babička Táňa tak mou pozornost bezděky sama zaměřila na dědu Michaila. Bylo jasné, že jsem se ocitl ve slepé uličce, že další informace nezískám – samozřejmě za předpokladu, že se babička nevzpamatuje a nerozhodne se o tom promluvit sama; jenže přemýšlet o dědovi Michailovi a tajích jeho života a zmizení v zásadě znamenalo zbůhdarma ztrácet čas.

Zároveň tu však byla předtucha, že už samotné čtení rukopisu rozhýbalo cosi v minulosti a probudilo jakési spící síly; nechtěl jsem o dědovi M přemýšlet, ale stejně jsem to činil – jako by mě postupně vtahoval vodní vír; byla v tom tajná spřízněnost, osudovost, která se generaci za generací opakovala, která mě s ním spojovala a poutala mě k němu.

ČÁST PRVNÍ

Kapitola první

Jen jediná část líčení, jediná epizoda v knize byla napsána jinak než celý zbytek textu. Tady se babička Táňa nechovala jako rodinný letopisec, neuchylovala se k moralizování, ale psala opravdu expresivně, až se zdálo, že i víc tlačila na propisku.

Občas jsem se nemohl zbavit dojmu, že babička se při psaní této části pamětí snažila sama sebe zarazit, vrátit se ke své vlastní normě líčení, potlačit napětí textu. Úmyslně sama brzdila intonaci, hromadila foneticky nelibozvučné konstrukce, budovala barikády ze tří či čtyř po sobě následujících souhlásek; pokoušela se za pomoci povrchních srovnání zabrousit na pěšiny běžných vět; u některých faktů a myšlenek se snažila jen sklouznout po povrchu a odbýt je letmou poznámkou, jenže – a byla to fantastická podívaná! – text jako by ji sám nutil vrátit se a úvahu dotáhnout.

Ty dvě navzájem související obavy, jež babičku Táňu pronásledovaly celý život, vytvořily její osobnost a trvale ji udržovaly ve stavu poněkud vylekaného napětí. Přihodilo se jí to už v dívčích letech, ovšem pak se to vracelo nikoli jako vyprázdněné přízraky minulosti: pokaždé se to reálně odehrávalo znovu, bralo to na sebe jinou tvářnost a celé drama jen probíhalo na jiném pozadí a s novými hrdiny. A babička učinila opravdu mnohé (nechávala se tím požírat, dobrovolně se měnila v oběť), aby se ty vnitřní děsy neproměnily v opravdové neštěstí.

…Rok 1921, okresní městečko v Tambovské gubernii, počátek Antonovova povstání. Města, velké obce a železnici drželi rudí, ovšem všechno ostatní, zejména lesy a zapadlé vísky, se ocitly v rukou „zelených“. Můj praděd Nikolaj, otec babičky Táni, pracoval jako lékař ve vojenské nemocnici a vedle toho sloužil i v guberniální komisi pro pátrání po dezertérech, kde vystavoval odborné posudky těm, kteří se pokoušeli simulovat nemoc, kdežto tehdy osmnáctiletá babička byla ve stejné nemocnici zaměstnaná jako úřednice. Tu a tam zaskakovala i za sestřičky, protože zdravotního personálu bylo málo a ona jako doktorská dcerka byla zkušenější a šikovnější než kdokoli jiný.

Přímo před jejíma očima se jeden za druhým střídali mladí vojáci: kdovíproč proti rebelům bojovali samí zelenáči, sotva dorostlí do odvodního věku, kdežto většina zkušených veteránů první světové války se ocitla na straně zelených. Jen občas někdo utrpěl zranění broky a ještě vzácnější byl zásah z vojenské karabiny, protože dost zbraní neměli ani na jedné, ani na druhé straně a o výsledku boje dokázal rozhodnout jediný kulomet.

Občanská válka trvala už čtyři roky a zdálo se, že jakákoli krutost přestávala být jakožto krutost vnímána, protože tu už všechno bylo – lidé k smrti ubití vytěráky pušek, roztrhaní koňmi, spálení v pecích či topeništích lokomotiv i stažení zaživa. Jenže i v pátém roce bojů v sobě lidé nalézali odhodlání uřezávat genitálie, bajonety vypichovat oči a noži si navzájem vyřezávat na záda hvězdy nebo naopak kříže; jako by se ti lidé museli tím, že netrýznili cizí, ale své vlastní, svou krev, stát trojnásobně krutými: nejdřív jste v sobě museli usmrtit pocit bratrství, a teprve pak zabít člověka.

Do nemocnice se dostávali opravdu velmi těžce zranění: zmrzačení, s vytrhanými jazyky, s popáleninami od rozžhavených podkov, přikládaných na chodidla, těžce poranění noži, sekerami, pilami, cepy, naražení na brány, pokopaní cválajícími koňmi, posekaní kosami, zmlácení řetězy – jako by se do války s Rudou armádou pustil celý venkov, jako by proti rudým vytáhlo i všechno zemědělské nářadí.

Babička, pološílená z karbolu, éteru, jódu, gangrén, hnisu, vnitřních tělesných nečistot, jež vyhřezaly při operacích, ovšem viděla jen jednu stranu této řeže – zohavené krasnoarmějce. Příčiny selského povstání a pravdu povstalců, tedy nucené potravinové dodávky, rekvírovací oddíly, které rolníkům zabavovaly poslední zrno, či hlad na vesnici, jí zůstávaly utajeny. V antonovcích babička viděla výhradně bandity, „vesnické zabedněnce“ z klasické ruské literatury; to mladí krasnoarmějci, její vrstevníci se pro ni v jistém smyslu stávali novými lidmi; a právě tyhle nové lidi podřezávali, rozsekávali, probodávali, aby tak obnažovali jejich rudé ledví, mučili je ohněm i vodou naopak staří, včerejší lidé; a babička pro zabité z celého srdce trpěla, jako by skrze ně byla vyvražďována budoucnost.

Guberniální komise pro boj s dezertéry mezitím zajistila několik stovek mužů, vyhýbajících se branné povinnosti. Nechat je sloužit ve městě nebylo možné, rozutekli by se domů a leckdo by dokonce přeběhl rovnou k antonovcům. Ty bylo třeba odvézt někam daleko z tohohle povstaleckého kraje, někam, kde nemají žádné příbuzné a známé, takže je nemá kdo schovat, a teprve tam je začít cvičit a udělat z nich vojáky. Komise s velkými obtížemi sehnala vagóny a lokomotivu, dostala příděl uhlí a stanovila den odjezdu; se železničním transportem měl odjet i praděd Nikolaj. Vypadalo to, že chtěl ty chlapce zachránit, vytrhnout je ze spárů beznadějné revolty, a tak podepisoval mobilizační rozkaz i pro ty, co na to vlastně neměli zdraví či věk – jen aby je dostal někam do bezpečí.

Většinu těchto odvedenců tvořili místní, ale bylo tu i nějakých dvacet přivandrovalců odkudsi z Kavkazu a Povolží.

Mnozí z nich se snažili simulovat choroby a ve městě se dokonce objevila skupina Tatarů, bývalých koňských handlířů, kteří odvedencům uměle způsobovali vředy či jim – za peníze! – opatřovali tuberkulózní hleny; komise zasedala každou chvíli a babička v ní působila jako sekretářka – gramotných lidí tam tehdy bylo málo.

Proto mnoho těch mládenečků viděla doslova v nedbalkách, viděla všechna ta vyzáblá klukovská těla, každého z chlapců znala jménem i podle šrámů či mateřských znamínek; defilovali před ní všichni jeden po druhém a v ní sílila lítost, bezmezná lítost; ta vystouplá žebra, propadlá břicha, ostré klíční kosti, vychrtlé nohy i ramena – a to vše může přeškrtnout jediné švihnutí šavle svírané zkušenou rukou, rozseknout tělo tak, že život z něj unikne v jediném okamžiku, dřív, než se vyřine krev.

Sám se pro vojenskou službu rozhodl jen jeden jediný mladík, tak o dva roky starší než ostatní. Pocházel odkudsi z Kavkazu a byl to míšenec, zrozený z tamního horala a kozácké matky, který se pak potuloval jak po aulech, tak po kozáckých stanicích, a který už si stihl zaválčit někde na rudé straně.

Na rozdíl od ostatních nebyl žádný stydlivka, a tak krátce před odjezdem transportu pozval babičku na rande; bloudili spolu po městečku, kde po budoucím krasnoarmějci klidně mohl někdo ze zálohy vystřelit z brokovnice s upilovanou hlavní. Kolik v něm bylo naduté pýchy, když jí vyprávěl, jak sloužil v jednotce, která, i když si říkala rudá, nepatřila ani na jednu stranu a žila si sama pro sebe; snad ji dal dohromady bývalý voják rekvírovacího komanda, snad agent Čeky, ale mohl to nakonec být i samozvaný rudý komisař, který pak absolutisticky ovládal dvě tři vesnice – takoví samovládci nebyli v oněch letech žádnou vzácností. Vykládal jí, jak získávali dobrovolníky – bělogvardějci měli zázračnou ikonu, v těch místech velmi ctěnou, a ta prý žehnala věci bílých, konala zázraky a upevňovala bílou víru; bylo proto rozhodnuto ikonu zničit, jenže na takovou práci se nikdo nehlásil, jedině on, který se pak v noci prokradl do pozic bílých, podřízl strážného, ikonu sejmul ze stěny v zapadlé poustevně a hodil ji do močálu. Kolik v tom bylo vychloubání a kolik pravdy, těžko soudit, ale té pravdy tam zřejmě bylo dost, babička Táňa měla na jakoukoli lež přímo mimořádný čich; a vlastně jí ani na mysl nepřišlo, že utopit ikonu je svatokrádež, naopak jako dívka z rodiny, kde bylo hodně duchovních a kde byla silná umělá rituální víra, měla spíš dojem, že konečně potkala opravdu nového člověka.

Procházeli se a mávali kolem sebe čadítky, plechovkami na provázku, připomínajícími kadidelnice, v nichž štiplavě doutnala rašelina – tolik bylo toho léta v okolí blízké řeky komárů a much a říkalo se, že se sem stahují na pach mrtvolného jedu z rozkládajících se těl, naházených v zimě do vody pod led.

Zeptala se ho jedině na jednu věc: proč míří do armády, když už sloužil v takovém oddílu, a on jí nečekaně vážně a upřímně vysvětlil, že chce změnit svůj osud, že nehodlá být horal nebo kozák, ale chce se dostat někam, kde nejsou ani horalé, ani kozáci.

Rudá armáda se pro něj zřejmě stala novým chrámem, proto se tak snadno vypořádal se svatým obrazem víry předešlé; byl asi dosti ctižádostivý a cítil šanci probít se mezi vojenskou honoraci, ale o to mu rozhodně nešlo; oslovení „soudruh“ a rudá barva vlajek pro něj znamenaly obraz nového života jako takového, života jasného a spravedlivého, kde se pro něj najde úkol, jehož se bude umět ujmout. Přesně tohle puzení v něm nejspíš babička Táňa odhalila, patřičně ho ocenila a slíbila mu, že mu bude psát (jenže kam, jak, na jakou adresu, a vůbec – jakápak pošta ve zničené zemi!) nebo se s ním ještě někdy setká, i když věděla, že se spolu už nikdy neuvidí.

Ráno stanoveného dne odešel praděd Nikolaj na nádraží, odkud brzy zahoukala lokomotiva; byl to smutný, zoufalý zvuk, vlaky tehdy jezdily málo, a všichni z něj vyrozuměli, že dobytčáky s novobranci se vydaly na cestu. Někdy navečer vtrhla do nemocnice nějaká žena a křičela: rychle, rychle, všichni k požární zbrojnici, rychle, vemte hodně obvazů a hoďte sebou!

A zatímco tam utíkali, ta žena, v běhu celá zadýchaná, křičela, že antonovci vlak zastavili na výhybně a všechny ty mládence zamčené ve vagonech pobili – rudí velitelé novobrancům nedůvěřovali, a tak vagony s neozbrojenými mládenci zajistili visacími zámky; antonovci pak lokomotivu rozjeli opačným směrem a ta se i s vlakem mrtvých plnou parou vřítila do městského nádraží.

Požární zbrojnici by tenkrát babička našla, i kdyby vůbec nevěděla, kde leží; vlekli a potáceli se odtud plačící lidé; a kdesi tam, za temnými domy, se rozléhalo mnohohlasé vytí a skučení.

Požární zbrojnice a její dvůr byly postavené z červených cihel – ne okrových či naopak nachových, ale opravdu skoro jasně rudých; nad dvorem byly natažené dráty a na nich visely nesnesitelně jasně zářící elektrické lampy – nebo že by si babiččina selektivní paměť to kruté světlo přimyslela, byla tehdy ve městě vůbec elektřina?

Nádvoří bylo zavalené zohavenými mrtvolami, které se sem skoro nevešly a tu a tam ležely ve dvou vrstvách; skoro všichni byli nazí, protože než je povstalci pobili, donutili je svléknout se, jelikož jejich šaty sami potřebovali. Mezi nimi chodili krasnoarmějci a neustále opakovali: hledejte ty svý, hledejte! – jako by sem lidé mohli přijít kvůli něčemu jinému...

Příchozí nesli z domova kalhoty a košile, aby své zesnulé mohli obléct; umrlci byli nepoddajní, skoro se nedali ohnout, protože těla už ztuhla; zezadu i zpředu je hyzdily vyřezané rudé hvězdy přes celá záda či prsa. Zřejmě tam zněla slova prokletí na adresu rudých oficírů, kteří místní synky odvlekli na smrt, ale o těch babička nepsala – že by si je nezapamatovala? Nebo je z paměti vyškrtla?

Můj otec, tady někde byl otec, a patrně jen a jen na něj babička v těch okamžicích myslela; praděd měl bradku, kdežto tady leželi jen holobrádci; mnohé tváře však potáhla krusta zaschlé krve, byly rozdrcené pažbami a holínkami, měly vybodané oči, spálená ústa, vlasy vytrhané i s kůží – tak jak tu máte někoho poznat, když se na něj nemůžete ani pořádně podívat?

Mladí holobradí krasnoarmějci, ležící na nádvoří požární zbrojnice, všude kolem rudé cihly, rudé hasičské štíty se sekerami a háky, pracoviště lidí, kteří dokážou vstoupit do plamenů a neuhořet; ti, co tu leží, jsou chlapečtí mučedníci, kteří jako by už planuli v peci, ale pak neshořeli.

V zákoutí dvora, kde stály sudy s vodou, shromáždili přeživší, jichž nebylo víc než deset. Někoho antonovci ušetřili, zřejmě tehdy, když se ruka se zbraní proti bratru či synovci nepozvedla, jiný se stihl skrýt, zahradit se mrtvými těly, včas upadnout a nechat na sebe dopadat vražděné. Z těch sudů na ně chrstali vodu ve snaze opláchnout krev a oni po tom omytí vypadali jako znovuzrození – a právě mezi těmi, co se zachránili, babička spatřila mladíka, s nímž strávila předchozí noc a s nímž se rozžehnala navždy; ostatní říkali, že on jediný nezvedl ruce nad hlavu, nevzdal se, vytrhl jednomu antonovci zbraň, střelbu opětoval a pak se dokázal ukrýt v tendru lokomotivy – proto tu teď stál celý černý od uhelného prachu.

Utrpěl dvě zranění, ovšem lehká, jen ho to škráblo; pro babičku to tu byla jediná živá duše, která s ní dvakrát prošla celé to nádvoří smrti; pomáhal jí hledat otce, zvedal a obracel těla, přikládal k sobě půlky rozražené lebky – a babička se dívala; jaký svazek to vznikl mezi dvojicí, která dvakrát prošla údolím smrti, co spojilo hledající a zachránivšího se?

Otce, mého praděda, ale najít nedokázali; šli tedy domů, jako smrtí navždy spojení, jako muž a žena, jako by on teď byl hlavou rodiny – a ve dveřích domu se srazili s pradědem Nikolajem; ten vystoupil na zastávce hned za městem, protože tam nutně potřebovali lékařskou pomoc, domů se vrátil na selském voze a o hrozných jatkách zatím neměl tušení.

Toho mladíka pak babička ztratila z dohledu – snad se přihlásil k jednotkám zvláštního určení, nebo snad odjel do Pitěru, ale v textu pamětí se jeho stopa každopádně ztrácí; babička se v té době stejně začala zabývat něčím docela jiným, protože praděda Nikolaje začala vyšetřovat Čeka: obviněn byl z toho, že právě on jako jediný důstojník, který unikl smrti, vyzradil antonovcům datum odjezdu vojenského transportu z města.

A praděd Nikolaj nebyl s to za žádnou cenu dokázat, že jeho svědomí je čisté. Doma tím všichni žili a všichni přemýšleli, jak by se obhájil. Praděd velmi trpěl: nesnesitelný pro něj byl už fakt, že ho vyšetřuje tajná policie; celé noci nespal a jako člověk úzkostlivě čistotný, však byl taky lékař, se začal sledovat ještě detailněji a kupříkladu žádal, aby mu častěji kartáčovali uniformu: jako by onu „pošramocenou reputaci“ fyzicky cítil, jako by ho každé zahlížení z okolí, a to se stávalo, doslova dál špinilo.

Babička se tenkrát víceméně stala ministrem rodinné diplomacie: obcházela různé instance, orodovala za otce, vyřizovala mu vzkazy přátel a přinášela nákupy.

Ve městečku tehdy byly spousty bezprizorných, sirotků, kteří během války tak či onak ztratili rodinu. Ti se usazovali v opuštěných domech nebo v troskách po nedávných bojích a vytvářeli tam své „komuny“, takže málo početná milice do takovýchto míst raději ani nechodila. Bezprizorní se velmi rychle stali pány ulice a obyvatelé města se jejich hájemství raději vyhýbali; část městečka se odtrhla a proměnila se v příšernou parodii na nový stát, protože pokud někoho z těch nešťastníků při krádeži či loupeži chytili za ruku, on okamžitě začal z rukávu sypat všechna ta nová slůvka: těm, co ho chytili, nadával do „buržoustů“, kdežto sebe sama označoval za proletářského synka či za něco podobného.

Jenže loupit a krást se odvažovali jen ti starší, mladší, jimž bylo sotva jedenáct dvanáct, měli jiný děsuplný způsob obživy.

Ti na ulici zastavovali kdejakého chodce a zvláště spadeno měli na páry, na muže se ženou; kdyby na to přišlo, každý průměrně zdatný chlap by si s nimi snadno poradil a vyrovnala by se s nimi i kurážnější žena – to přece nic není, srovnat pět či šest vyzáblých malých otrhanců, i když byli čiperní a pohotoví. Jenže oni mohli počítat s tím, že nic takového se nestane, protože svým obětem hned ukázali otevřenou krabičku od sirek, plnou vší. A řekli: Dejte sem prachy, jinak to na vás vysypem – a tyhle vši jsme nasbírali v tyfovým baráku!

Stačilo příkré slůvko, a opravdu člověka zasypali sprškou vší, což předvedli už nejednou; tyfový barák ve městě opravdu byl a nikdo nemohl vědět, zda vši mají odtud, nebo zda je obrali sami ze sebe... A i kdyby – co je příjemnější?!

Hned ze začátku, když tenhle podlý trik přivezl do města jakýsi přespolní bezprizorný a naučil ho ostatní, respektive oni se ho rychle přiučili sami, protože tyhle věci uměli hned, se ještě tihle malí vyděrači snažili napodobovat pseudozdvořilé manýry galerky, žertovali a užívali vybraného slovníku – milpardón, madam, natisíckráte se omlouvám; jenže pak zvlčili a přišli věci na chuť natolik, že si to vyloženě užívali. Zjistili, jak snadné je pošpinit člověka, jak zranitelný je ten, kdo se chová vybraně a prochází se zavěšený s milostslečnou; vida ho, krasavečka – jenže my máme krabičku vší, posbíraných ze špinavých vlasů, jen se tam hemžej a lezou jedna po druhý; stačí podržet krasavečkovi krabičku před nosem, aby pochopil a představil si, jak si bude muset vyholit hlavu, vyvařit prádlo, mazat se všelijakými mastmi, jak to bude ohavné a hnusné; ponížit jeho před ní a ji před ním – jaká je v tom síla a moc, o níž se nezdálo ani jedinému komisaři! Oni rovnou jasně viděli, jak to ze sebe ten pár bude otřepávat, jak je bude dusit pocit bezmoci; tušili to a sypali vši i na ty, kdo jim peníze dali, těšilo je prostě své oběti tupit a vymýšlet si kousky stále odpornější – jednou do krabice naplivou, jindy nasmrkají nebo tam dokonce nacákají sperma...

A nikdo s nimi nedokázal pohnout, i když to zkoušela jak milice, tak vojáci a dokonce i místní mladíci dávali dohromady celé party a pořádali na bezprizorné zátahy. Dvě tři bandy pochytají, umístí je do dětského domova, v ulicích se zdá být klid, jenže do týdne se tu objeví noví, anebo ti původní z děcáku utečou a vrátí se, jen jsou teď ještě horší a když se s vámi potkají mezi čtyřma očima, hned vám připomenou, jak jste je honil a za ruku vláčel na milici...

Babička mockrát viděla, jak bezprizorní obtěžují lidi, z hlavní ulice se dívala, jak v příčné uličce někoho zamáčkli do kouta, ale byla si jistá, že ji nechají na pokoji – copy si vždy zastrkala pod čepici a nosila otcův starý kabát a staré boty, takže vypadala jako kluk, no a kluky bezprizorní nechávali na pokoji, protože co si na nich vezmete – peníze nemají, hodinky taky ne, byla by to jen zbytečná námaha. A tak si chodila doslova jako v kouzelné čepičce, co ji činila neviditelnou, dokud jí jednou z nemocničních spižíren nevydali příděl pro celou rodinu – kroupy, pohanku a rýži, pořádný pytel toho byl; místo popruhů k němu přivázala provazy a vyrazila nejkratší cestou domů, jenže most přes rokli se opravoval a chodce přes něj nepouštěli. Musela by to tedy buď velkým obloukem obejít, anebo seběhnout po pěšině dolů do rokle, přejít po fošně přes potok a zase nahoru. Než sešla dolů a za potokem se vyškrábala zpátky vzhůru, hodně se uhřála, čapku si sundala, začala si rovnat copy – a vtom se najednou vynořili: buď seděli ve křoví, nebo za plotem opuštěného domu a odtud škvírou v plotě či otvorem po vypadlém suku sledovali pěšinu.

Úplně zapomněla, co nese, neuvědomila si, jak lákavě vypadá plný ranec na zádech – a vlastně je jedno, co člověk nese, důležité je, že je toho hodně; tenkrát s plnými ranci či pytli chodil málokdo, a když už šel, znamenalo to, že se na něj usmálo velké štěstí a zavalil ho dostatek; tenkrát nebylo z principu možné, aby něčeho bylo mnoho: sirky se počítaly na kusy, sůl na náprstky.

„Hele, vona holka, a my si mysleli, že je to kluk,“ uslyšela za sebou. Mezitím už bezprizorní byli u ní, krabička otevřená a vši uvnitř byly tak velké, jaké viděla jedině u zavšivených vojáků.

Vrhla se pryč, v kotrmelcích se po prudkém svahu kutálela zpátky do rokle a pytel ze všech sil tiskla k sobě; ti nahoře se rozeřvali a vyrazili za ní, za unikající kořistí. Utíkala po dně rokle, mezi křovisky, vzadu se ozývalo hvízdání, halekání a pohrůžky, že až ji chytnou, tak ji rozhodně těma vešma posypou a copy jí z hlavy vytrhaj; pak se ukryla ve vypáleném domě, oni ji hledali a i když ji neviděli, dál na ni řvali, že jí ty vešky strčej do gatí, rovnou mezi nohy; pak ji minuli ve vzdálenosti sotva dvou metrů, ale nezpozorovali ji; z úkrytu vylezla až v noci a šla domů.

Jak tam ale mohla vykládat, co zažila? To by se ta pomluva, co si vymysleli na praděda, rovnou zhmotnila: krabička vší – to by pro něj bylo totéž, jako když se na sebe dívá do zrcadla. A tak neřekla nic, jen že se zdržela v nemocnici a přespala u kamarádky.

...A takhle do ní vstoupila největší obava jejího života: klidně by bývala zahynula ve vlaku, obklíčeném antonovci, na bojišti, jenže člověk se může dostat i do mlýnice událostí, v níž se sice dá přežít, ale ještě to neznamená záchranu a naopak z toho čiší ještě horší zhouba – nejen fyzická, ale i občanská, mravní. Nezničí to jen člověka samotného, ale i jeho jméno, na rodinu padne věčná hanba, celou ji odsoudíte k tomu, že jakmile se někde ozve vaše jméno, lidi hned řeknou: To je dcera toho a toho! A kdy se vlastně věci zvrtnou právě tímhle směrem, tím ze všech nejhorším, to jednoduše nezjistíte, ani kdybyste se zbláznili! Praděd se nakonec dočkal ospravedlnění, ale v ní strach zůstal – strach z toho, že ji někdo pošpiní a ona se nedokáže očistit.

Kapitola druhá

Zajímavé bylo, že otec jakožto první čtenář rukopisu nepřikládal příběhu o transportu novobranců, o bezprizorných a o soudu nad pradědem ani zdaleka takový význam jako já – pro něj tohle vše byly jen epizody. Dalo by se říct, že jsme se od nuly na počátku pamětí vydali každý na jinou stranu: on se vydal směrem kladných čísel, kdežto já směrem čísel záporných; já domýšlel vše, co babička nedořekla, kdežto on se opíral o to, co považoval za nesporná fakta.

Otec do mapy vypsal a zakreslil všechna významná místa naší rodiny, o nichž se v knize mluvilo.

Patřilo sem sedmnáct bytů v různých městech, v nichž ta rodina postupně bydlela, jakož i její generace a jednotlivé odnože; čtyři usedlosti, jež patřily příbuzenstvu, tři pravoslavné chrámy, kde sloužili duchovní z našeho rodu; dva moskevské domy a dvě venkovské továrny; železniční most v Bělorusku, který na počátku století postavil praprastrýc inženýr, stejně jako vodárnu nedaleko Smolenska; panské sídlo s parkem a několika rybníky; lipový háj u Kalugy, který vysadili naši prapředci; a konečně krymská vila u Forosu.

Otec po místech popsaných babičkou jezdil celé dva roky a někdy mě brával s sebou. Matce se to přestávalo zamlouvat, protože do budoucnosti hleděla s obavami a přála si, aby se věnoval něčemu praktičtějšímu; jenže otec – a v tom spočívá kouzlo prvočtení – skálopevně věřil, že je třeba střípky rozbitého zrcadla posbírat, rekonstruovat rodinný místopis, protože z minulosti přikvačí pomoc, která dá náš dnešní život do pořádku.

Někdy jsem z toho měl dojem, že s otcem zajíždíme do stále téhož města. V tom městě bylo předrevoluční nádraží, ústřední park s oprýskaným velepomníkem, park, v němž zpod kořání stromů místy čněly náhrobky zrušeného a zničeného hřbitova; v bočních ulicích díry v asfaltu odhalovaly historickou dlažbu, černou a hladkou jako chroustí krunýř. Každé to město přímo povinně mělo nějakou svou ošklivou legendu, své proklaté místo: pobořenou synagogu, smetiště v rokli s pramenem, trosky panského domu, kde za války sídlilo gestapo; děti si tam nehrávaly a panovalo tam tísnivé ticho; kradmo se říkalo, že člověk, který tam zabloudí v noci, může zmizet; jedno to mohlo být leda opilcům, ty nečistá síla nechává na pokoji.

Za ranního šera se město pomalu probíralo za řevu tovární sirény; byl to ohavný znepokojivý zvuk, asi jako když letíte z hlubin vesmíru či z hlubiny snu nahoru, a rychlost je tak neuvěřitelně obrovitá, že vzduch ječí, ba sám čas ječí; a město, jež se pokaždé probouzelo v jakémsi omámeném spěchu, neustále na cosi zapomínalo a cosi pletlo.

Takhle se postupně posouvaly významy a ztrácel se původní smysl, jenže v tom pomalém žití to nikdo nepozoroval. V klášteře teď bylo vězení, v katolickém kostele tělocvična, ve dvou někdejších pravoslavných svatostáncích zase zvěřinec a hudební škola; budovu dívčí školy obsadil okresní výbor strany a do bývalého luxusního sídla místního filantropa nastěhovali psychiatrickou léčebnu.

Ve srovnání s babiččinými vzpomínkami byla tahle realita dost pomotaná, jako by jakýsi zlý potměšilý kouzelník pronesl zaklínadlo – a všechny věci si rázem povyměňovaly místa a významy, zapomněly, čím byly původně, proč byly vytvořeny a k čemu sloužily; obávám se, že babička by města svého dětství a mládí nepoznala.

Z těch sedmnácti bytů otec nenašel ani jediný. Neobjevil nejen jednotlivé domy, ale často ani ulice – budovatelé bořili celé čtvrti a ty nové stavěli na holé pláni. Domy v provinčních městech braly za své jak v mírových, tak ve válečných požárech, kdežto moskevské předrevoluční a těsně porevoluční bydlení mizelo při stalinských přestavbách metropole, rozšiřování ulic a budování mrakodrapů.

Ze čtyř chrámů přežil jediný: z těch dalších vyhodili jeden počátkem třicátých let do vzduchu bolševici, druhý byl zničen za války a třetí v padesátých letech rozebrali na stavební materiál; v tom, který otec objevil, už dávno sídlilo družstvo rakvářů, jejichž „kostelní“ rakve, jak se jim tu říkalo, šly v širokém okolí na odbyt opravdu dobře – lidé měli za to, že taková rakev bude nebožtíkovi na onom světě v jistém smyslu připsána k dobru.

Z obrovského panství s desítkami staveb, konírnami, parkem, umělými jeskyněmi a jezírky, kde se chovali vzácní, dokonce snad čínští kapři, zůstaly jen duby, kdysi tvořící vznosné aleje; jenže teď tu uprostřed náletových křovisek stálo jen pár osamělých solitérů, které jako zázrakem přežily. Duby a rybník potažený žabincem, už neprůtočný, dobře padesát let nečištěný, a k tomu legenda o „hraběcích kaprech“, jež prý ještě po válce pár šťastlivců ulovilo a kteří prý měřili přes půl metru; k tomu bychom měli dodat, že majitel panství hrabětem nikdy nebyl a titul mu byl připsán, když vznikala báj o zázračných rybách.

Vodárna a most nepřestály druhou světovou válku; most zničili náložemi partyzáni a vodárnu na velkém seřaďovacím nádraží zdařile zasáhl německý střemhlavý bombardér.

Háj u Kalugy padl už ve dvacátých a třicátých letech na palivové dříví; krymská vila se zase změnila v pionýrský tábor, ale pak byla stržena a na jejím místě vyrostly nové stavby – nemocniční pavilony, velkoměstské domy a dokonce továrna; vše původní bylo to tam, usedlosti zmizely nejen z krajiny, ale i z paměti a omladina okolních vesnic neměla tušení, že na vedlejším kopci kdysi stával panský dům.

Otce bezvýslednost pátrání z počátku málem uváděla v nadšení; dalo by se říct, že geniální mystifikátor život ho opájel a zároveň děsil: tak vida, kdysi tu žily desítky lidí, ale po sedmdesáti letech po nich kromě rukopisného sešitu v koženkových deskách nejsou vůbec žádné hmatatelné důkazy.

Měl jsem dojem, že na začátku svého pátrání otec předpokládal, že postačí navštívit místa, kde rodina kdysi žila, vyhledat hroby, spatřit krajiny předků, jejich řeky, pole, doliny a stromy, dotknout se plodů jejich práce, budov, mostu, továren, parků a rybníků – a mezi minulostí a současností se snadno zrodí jistá spojnice. Zato na konci se ho zmocňoval děs, protože jakýkoli pokus opřít se o fakta jen zviditelňoval absenci a prázdnotu.

Já naopak cítil, že dokonce i panorama krajiny, tedy produkt našeho vidění, se taky proměnilo, a stejně tak řeku, stromy, kopce, ty nejprostší stavební prvky přírody, nevidím tak, jako je viděli mí předci – pro mě a pro ně jsou to součásti dvou různých světů.

Nový život, který se zrodil po zániku SSSR, psal svůj text přes dva původní, předrevoluční a porevoluční; psal ho v podobě vývěsních štítů a reklam: narychlo přebudované pouliční stánky se měnily ve firmičky se zvučnými názvy jako GORGONA, MEDEA, PROTÉGÉ či GAMBIT; vypadalo to, že pro ty názvy si celá země jezdí na jedno místo, kde v zaplivané garsonce v posledním patře paneláku sedí ožralé orákulum, penzionovaný pošťák, přeborník v luštění křížovek a držitel dvou drahocenných knih, dvou magických foliantů – mytologického slovníku a lexikonu cizích slov.

Pro mě bylo jednodušší identifikovat se s těmito stánky než se zničenými příbytky předků. Jistě, stánek Medea nabízel pirožky s masem a Gorgona mezi vším možným také zrcadla, a nikdo v tom žádnou ironii necítil; otce to hnětlo, zato já měl pocit, že bych se také rád přejmenoval slovem z cizího jazyka a proměnil tak svůj osud, začlenil se do nové doby.

Během našich toulek jsme s otcem byli svědky velkého stěhování národů. Staré svazky se rozpadaly, lidé ztráceli přátele i příbuzné, kteří se ocitli v jiných státech a kvapně se pokoušeli překročit nové hranice, všichni ti běženci, uprchlíci, rytíři Štěstěny i kočovní kramáři – a já cítil, že kdesi v pavučině těch nových navzájem se křížících styků už zraje i má příležitost.

Z rozmluv se spolucestujícími a bezděky vyslechnutých historek vznikala alchymie barteru, fantastických proměn věcí: kombajny se měnily za dřevo, do Evropy se prodával titan, přetavený v lopaty, sestavovaly se složité řetězce o deseti a více článcích, až se třeba nakonec hřebíky proměňovaly v polyetylénové plachty na fóliovníky, sen všech chatařů. Nebylo zapotřebí žádných oficiálních lejster či spoléhání na lidskou důvěru – stačili jen kurýři, jen hotové peníze a jen prostředníci, odpovídající za zboží vlastní hlavou.

A pak jsem v Moskvě potkal kamaráda z dětství, se kterým jsem kdysi chodil do geologického kroužku. Byl o čtyři roky starší než já a momentálně se věnoval obchodu. Vykládal jsem mu, jak s otcem cestujeme a on mi odpověděl: Proč se jen tak zbůhdarma potloukáš, pracuj radši pro mě! Takový návrh jsem nečekal, ale když jsem se nad ním zamyslel, najednou jsem se rozesmál, protože jsem pochopil, že ve světě zpřetrhaných a nově navazovaných kontaktů se hlavním kapitálem stává loajalita, která je nakonec důležitější než schopnosti. Naše někdejší přátelství, společné vzpomínky na turistické výlety, stanování a táboráky teď platily skoro jako podíly v akciové společnosti; kamarád z dětství dobře ví, co se ode mě dá očekávat, a to je – alespoň v jeho představách – k nezaplacení.

Takhle jsem se dostal k práci kurýra a posléze prostředníka, tedy člověka, který jiné spojuje. A ukázalo se, že na spoustu věcí mám čich – mé obchody nebyly nijak ohromující, ale nikdy se nezhroutily; a pak jsem také pochopil, že umím nalézat; až se to začínalo podobat talentu: nalézat klienty, vhodné zboží, způsob dopravy i mezery v zákonech; přitom nešlo o obyčejné štísko, ale o šestý smysl, jež člověku vždy napoví, jak se ve světě pohybovat a jak jednat.

Stejné zámky na schránkách nádražních a letištních úschoven, jejich stejně prostinké kódy, uchovávající taje dat narození či jiných významných událostí, důvěrných poznámek v kalendáři! Věci ukryté v kovových útrobách – tak různé a zároveň tak stejné! Nová města, rodící se ze soumraku za oknem rychlíkového vagonu! Tenká nit jízdní řádů a přesedání, napnutá nad bezednou propastí; jízdenka jakožto vysvědčení o lidské existenci! Výmoly a díry na silnicích, na nichž auto či autobus nadskakuje tak, že vzniká zvukový obraz všech mechanických spojů v jeho nitru! Hlavní oporou a nadějí na šťastný návrat jsou znělky televizních novin či pořadu Ve světě zvířat, zaznívající z cizích oken!

Kolikrát v životě jsem byl postavou, vykrojenou ze tmy plamínkem zapalovače, nejasným světlem na nočních peronech či pod pouličními lampami; a babiččiny memoáry i tajemství dědy Michaila najednou zůstávaly daleko stranou – jak jsem si tehdy myslel, už navždy.

Kapitola třetí

Od podzimu 1991 do léta 1993 babička z domu vůbec nevycházela, celková slabost a nemoci ji uzavřely v jejím pokoji. Noviny a časopisy už nečetla jako dřív a když přišla návštěva, která se pouštěla do debat o každodenních událostech, nebo když se večer matka s otcem o něčem radili či dohadovali, babička Táňa jakoby náhodou zůstávala stranou, nebyla u toho; přitom se nedalo říct, že by se něčemu vyhýbala a schovávala se, ale mezi ní a časem přítomným vznikla jistá distance, která se neustále zvětšovala.

Jejím světem bylo okno do dvora, a tam se měnilo jen máloco – ledaže se tam objevilo několik aut zahraničních značek a že lidé (samozřejmě ne všichni) se začali jinak oblékat, jenže takové detaily ona jen sotva dokázala postřehnout. Život je najednou delší než osud, pojmenoval jsem si v duchu její stoickou osamělost; občas, když si myslela, že kolem nikdo není, jsem zaslechl, jak prosí Boha o smrt.

„Nech mě umřít, Bože,“ žádala s pláčem a vznikal dojem, že se obrací na dávného Boha svého dětství, Boha z malého venkovského kostelíčka, kam ji jako holčičku z domova posílali sbírat na zvonici suchý holubí trus na hnojení růží, kostelíčka, kde popem byl náš vzdálený příbuzný, opilec a požitkář, který milovaný likérek zajídal jahodovou zavařeninou, již vyráběla jeho popská ženuška; obracela se na toho pozapomenutého dětského Boha, vonícího zředěným sladkým vínem na lžičce při svatém přijímání, na Boha, k němuž se dalo vylézt po žebříku, poslechnout si uchem, přiloženým k horké stěně zvonu, jak si tam uvnitř žije, a vysílala k němu své prosby – ne snad zoufalé, ale velmi úporné.

Takhle uběhly dva roky. Když se vynořily nějaké záležitosti, jež vyžadovaly, aby šla ven, vždycky jsme to zařídili tak, aby nikam nemusela. Jenže pak najednou v srpnu roku třiadevadesátého, když potřebovala přepočítat penzi, babička Táňa zničehonic prohlásila, že si tam zajde sama a že jen potřebuje doprovodit, aby se tam ve zdraví dostala.

Otec s matkou se zaradovali, protože v tom viděli známku uzdravování, známku toho, že se babičce Táně vracejí síly; já nechápal, co se to děje, protože jsem naopak cítil, že v babiččině těle a mysli se nic nezměnilo – byla stejně slabá jako včera, předevčírem či před týdnem.

Babiččin doprovod jsem nakonec měl obstarat já. Vyšli jsme na ulici, kde nebyla už dva roky. Kráčela pomalu, jako by starým botkám dávala možnost uvědomit si, že si je znovu obula. Minuli jsme pískoviště, přístřešek pro hráče domina, prádlo pověšené na šňůrách, dostali jsme se do ulice a po chodníku vykročili dál; babička se do mě zavěsila. U obchodu ovocem a zeleninou mě poprosila, abych ji tam zavedl; dost mě to překvapilo – co tak zajímavého může být na bramborách či červené řepě – ale vyhověl jsem. Pak jsme nahlédli do kadeřnictví, do obchodu s elektrospotřebiči, do pekařství a dokonce i do knihovny. Vůbec jsem netušil, k čemu jí to je, a pocítil jsem lehký nepokoj, ale babička byla tak mírná a ve své mírnosti zároveň tak neústupná, že jsem všechna její přání plnil. Babička zkoumala ceny, listovala v novinách a prohlížela si moderní účesy: že by se opravdu takhle naráz vrátila do života?

Když jsem konečně pochopil, co si to vzala do hlavy, bylo už pozdě. Zastavili jsme se všude, kam se chtěla podívat, vystáli jsme frontu na sociálce, vyplnili všechny potřebné dotazníky a už jsme se vraceli domů. Povšiml jsem si, že babička se chová jako opilá: už nenašlapuje opatrně a pravidelně, ale lehce se potácí. Nejdřív jsem si myslel, že je to z přetlaku zážitků po dvou letech poustevničení, z prašného a horkého letního vzduchu, prosyceného pachem benzínu; jenže pak jsem pochopil, co je to za přetlak.

Každý člověk v sobě má jistý limit schopnosti vnímat změny; v babiččině případě byla už tato schopnost vyčerpána až do dna, v jejím zájmu už bylo cosi vypůjčeno i z jiných schopností a možná načerpáno dokonce přímo z jejího života.

Já jsem všechny změny vnímal rozptýlené v čase, a tak se mi zdálo, že v zásadě přece nejsou zase tak mimořádné. To ona věděla nebo alespoň tušila, že když to nové uvidí všechno naráz, bude to pro ni cosi jako sebevražda. A přesto do toho vědomě šla a zplna se nadýchala nebezpečného, jedovatého vzduchu doby, která jí byla cizí.

Dívala se kolem sebe a nic nepoznávala a mě se najednou zmocnila obava, že se promění v naprostého idiota. Jenž pak jsem zaslechl, jak si úplně tichnouce jen tak pro sebe recituje verše z Evžena Oněgina: „Latina dnes už vyšla z módy, a Evžen mohl si být jist, že nemusí v ní skládat ódy, že stačí epigrafy číst…“ Ty verše pro ni byly takovým zábradlím, o něž se opírala na světlé pěšince rozumu mezi temnými stráněmi šílenství, aby se nějak dostala domů.

„Choval se zcela nevšímavě, k moudrostem historických děl, ba sotvakdy je otevřel..." šeptala si babička svého milovaného Puškina, jako by se zrovna s Puškinem, tři dny umírajícím na ránu v břiše, tolik nebála, jako by právě on byl jejím nejlepším průvodcem na této poslední cestě.

Doma jsem ji uložil do postele, aby si prostě pobyla v důvěrně známém pokoji, kde jí každá věc byla oporou, a podívala se na knihovny, lampu, stůl, koberec i staré fotografie na zdi. A najednou jsem pochopil, že se vztekám, že mám zlost jako bachař, jehož přelstil obzvlášť nebezpečný delikvent, který si vyžadonil krátkou vycházku po dvoře… a díky tomu dokázal jakýmsi naprosto nepředstavitelným způsobem uniknout, kupříkladu odletět balonem; co jsem to udělal, jak jsem to mohl dopustit?

Když se babička Táňa ukládala, těžce dýchala a srdce namoženě bušilo ve snaze rozhýbat v těle zhoustlou krev; chodil jsem k ní každých deset či patnáct minut, poslouchal, jak se její dech uklidňuje a s děsem přemítal: co to znamená, život nebo smrt?!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Děti srpna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.