Library of Souls

Miss Peregrine‘s Home for Peculiar Children III.

Poprvé vydáno v angličtině nakladatelstvím Quirk Books,

Philadelphia, Pennsylvania.

© Ransom Riggs, 2015

Translation © Bronislava Grygová, 2016

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-947-1

ISBN mobi 978-80-7462-956-3

MÉ MATCE

Kraj světa, hluboké

moře, temnotu času,

zvolil sis všechny tři.

– E. M. Forster

GLOSÁŘ PODIVNÝCH TERMÍNŮ

PODIVNÍ. Skrytá větev každého druhu, lidského či zvířecího, která je požehnána – a prokleta – mimořádnými vlastnostmi. V minulosti se těšili úctě, v poslední době se jich ostatní bojí a perzekvují je. Podivní jsou vyhnanci, kteří žijí stranou od ostatních.

SMYČKA. Ohraničená oblast, v níž se donekonečna opakuje jeden den. Jsou vytvořeny a udržovány ymbrynami, které zde ukrývají své chráněnce před nebezpečím. Smyčky odkládají stárnutí svých obyvatel na neurčito. Avšak obyvatelé smyček nejsou v žádném případě nesmrtelní: každý den, který „vynechají“, je odloženým dluhem, který je splacen strašlivě rychlým stárnutím, pokud by se zdrželi příliš dlouho mimo svou smyčku.

YMBRYNY. Vládnoucí ženy říše podivných, které dokáží měnit svou podobu. Mohou se změnit v ptáky, manipulovat s časem a jejich povinností je ochraňovat podivné děti. Ve staré podivínštině znamená slovo ymbryna „rotaci“ nebo „kruh“.

NETVOR. Obrovití a monstrózně vyhlížející ex-podivní, kteří baží po duších svých bývalých bratří. Podobají se mrtvolám a jsou zakrnělí až na svalnaté čelisti, v nichž ukrývají silné, chapadlům podobné jazyky. Jsou obzvláště nebezpeční, protože je dokáže vidět jen několik málo podivných. Jacob Portman je jediný známý žijící podivný, který tuto schopnost má. (Dalším byl jeho zesnulý dědeček.) Dokud se v poslední době neposílily jejich schopnosti, nemohli netvoři vstupovat do smyček, a proto se smyčky staly domovem podivných.

STVŮRY. Netvor, který zkonzumuje dostatek podivných duší, se stává stvůrou, která je všem viditelná a podobá se obyčejným lidem ve všem, až na jednu výjimku – má dokonale bílé oči. Stvůry jsou velmi nadané, dokáží manipulovat s druhými, umějí zapadnout mezi ostatní a léta pronikají jak do normální, tak do podivné společnosti. Mohou být kýmkoliv – vaším prodavačem, řidičem vašeho autobusu, vaším psychiatrem. Vedou proti podivným dlouhá léta vojenské operace plné vražd, strachu a únosů. K vraždění využívají netvory. Jejich konečným cílem je pomstít se říši podivných a ovládnout ji.

Netvor stál ani ne na délku svého jazyka od nás s očima upřenýma na naše krky, maličký mozek plný myšlenek na vraždu. Ve vzduchu bylo přímo cítit, jakou má na nás chuť. Nestvůry se rodí s chtíčem po duších podivných lidí a my jsme tu před ním stáli vyrovnaní jako dobroty v bufetu: Addison, který byl pro netvora velký asi jako jednohubka, stál statečně u mých nohou s ohonem vztyčeným; Emma u mě hledala oporu, stále ještě příliš omráčená tím nárazem, a nedokázala vytvořit oheň větší než plamínek zápalky; zády jsme se opírali o zdemolovanou telefonní budku. Za naším neradostným hloučkem byla stanice podzemní dráhy, která připomínala vybombardovaný noční klub. Z roztrhaného potrubí unikala s pištěním pára a tvořila přízračnou oponu. Ze stropu visely rozbité obrazovky. Moře kousků roztříštěného skla se táhlo až ke kolejím. Střepy zářily v přerušovaném svitu červených nouzových světel jako ohromný diskotékový stroboskop. Stáli jsme uvězněni mezi pevnou zdí na jedné straně a střepy do výše kolen na druhé, jen dva kroky od tvora, jehož jediným přirozeným instinktem bylo rozebrat nás na kousky – a přece se nepohnul a tu vzdálenost nepřekonal. Vypadal, jako by do země zapustil kořeny, pohupoval se na patách jako opilec anebo náměsíčník, smrtící hlavu měl svěšenou, jazyky připomínaly hadí hnízdo. Nějakým zázrakem jsem ho uspal.

Já. Já jsem to udělal. Jacob Portman, nicka ze Zapadákova kdesi na Floridě. To monstrum nás nezabíjelo – ten horor z temnot a nočních můr dětí – protože jsem mu poručil, aby to nedělal. Řekl jsem mu rozhodně, aby dal svůj jazyk z mého krku pryč. Ustup, řekl jsem. Stůj, řekl jsem – jazykem skládajícím se ze zvuků, o nichž jsem netušil, že je lidská ústa dokáží vyslovit – a on jako zázrakem poslechl, jeho oči protestovaly, ale tělo poslechlo. Nějak se mi podařilo tu noční můru zkrotit, očarovat ji. Ale spící tvorové se probouzejí a kouzla pomíjejí, obzvláště ta, která jsou výsledkem náhody. Cítil jsem, že pod klidným povrchem netvor vře.

Addison mi šťouchl nosem do lýtka. „Přijdou další stvůry. Nechá nás ta bestie projít?“

„Promluv na něj ještě,“ pobídla mě Emma malátným a zastřeným hlasem. „Řekni mu, ať odprejskne.“

Hledal jsem slova, ale vyhýbala se mi. „Nevím jak.“

„Udělal jsi to před minutou,“ ozval se Addison. „Znělo to, jako bys měl v sobě nějakého démona.“

Před minutou, aniž bych tušil, že jsem toho schopen, mi ta slova přišla právě na jazyk a jen čekala, až je vyslovím. Teď, když jsem se je snažil znovu přivolat, jsem si připadal, jako bych se snažil chytat ryby holýma rukama. Kdykoliv jsem na nějaké sáhl, vyklouzlo.

Běž pryč! zvolal jsem.

Napadala mě anglická slova. Netvor se nehýbal. Narovnal jsem záda, podíval se mu přímo do inkoustově tmavých očí a zkusil to znovu.

Zmizni odtud! Nech nás na pokoji!

Zase anglicky. Nestvůra dala hlavu na bok jako zvědavý pes, ale jinak zůstala stát nehnutě jako socha.

„Je pryč?“ zeptal se Addison.

Ostatní si nebyli jistí, jen já jsem netvora viděl. „Je pořád tady,“ odpověděl jsem. „Nevím, kde je chyba.“

Připadal jsem si hloupě a spadl mi hřebínek. Copak se můj talent vytratil tak rychle?

„Nevadí,“ konstatovala Emma, „s netvory se stejně nedá domluvit.“ Napřáhla před sebe ruku a pokusila se zažehnout plamen, ale ten zhasl. Zdálo se, že ji to vyčerpalo. Objal jsem ji pevněji okolo pasu, aby nespadla.

„Šetři síly, zápalko,“ řekl Addison. „Určitě je budeme potřebovat.“

„Budu s ním bojovat studenýma rukama, když budu muset,“ řekla Emma. „Nejdůležitější je teď najít ostatní, než bude příliš pozdě.“

Ostatní. Měl jsem je stále před očima, přetrvávající obraz u kolejiště: Horácovy sváteční šaty tak strašně umazané; Bronwynina síla, která se nemohla rovnat puškám stvůr; Enoch, kterému se točila hlava z toho rámusu; Hugh, který využil nastalého chaosu a sundal Olivě těžké boty, aby se mohla vznést; Oliva, kterou chytili za patu a trhnutím ji stáhli dolů dřív, než mohla vystoupat z jejich dosahu. Všichni vzlykali strachem, pod hlavněmi pušek je nastrkali do vlaku a byli pryč. Pryč i s ymbrynou, kvůli které jsme málem umřeli, když jsme ji hledali. Řítili se teď vnitřnostmi Londýna vstříc osudu horšímu než smrt. Už je pozdě, napadlo mě. Bylo pozdě už ve chvíli, kdy vzali Caulovi vojáci útokem zamrzlou skrýš slečny Wrenové. Bylo příliš pozdě už tu noc, kdy jsme si spletli zlotřilého bratra slečny Peregrinové s naší milovanou ymbrynou. Ale přísahal jsem sám sobě, že své přátele i ymbrynu najdeme, ať to stojí cokoliv, i kdybychom našli jen jejich těla – i kdyby to znamenalo, že k hromadě jejich těl přibudou i ta naše.

Nuže tedy, kdesi v té blikající tmě je východ, který vede na ulici. Nějaké dveře, schodiště, eskalátor, někde tam u protější zdi. Ale jak se k nim dostat?

Uhni nám sakra z cesty! Učinil jsem poslední pokus a zakřičel na netvora.

Anglicky, přirozeně. Netvor zabučel jako kráva, ale ani se nehnul. Nemělo to smysl. Ta slova byla pryč.

„Plán B,“ oznámil jsem. „Neposlouchá mě, tak ho obejdeme a budeme doufat, že zůstane stát na místě.“

„Kudy ho obejdeme?“ zeptala se Emma.

Abychom se mu bezpečně vyhnuli, museli bychom se brodit hromadami skla – ale střepy by rozřezaly Emmina holá lýtka a Addisonovy tlapky na proužky. Zvažoval jsem další možnosti: mohl bych vzít psa do náručí, ale stále je tu ještě Emma. Mohl bych najít kus skla jako dýku a vrazit to tomu monstru do očí – což je taktika, která mi v minulosti posloužila dobře – ale kdyby se mi ho nepodařilo zabít hned napoprvé, určitě by se probral a zabil by nás. Jediná další cesta vedla pruhem podlahy bez skla mezi netvorem a zdí. Byla ovšem úzká – třicet, možná pětačtyřicet centimetrů. Velmi natěsno, i když se zády budeme opírat o zeď. Bál jsem se, že když se dostaneme k netvorovi tak blízko, anebo se ho snad i náhodou dotkneme, zlomí se ten křehký trans, který ho drží pod kontrolou. Ale protože nám asi křídla nenarostou, abychom jej přelétli, byla to naše jediná možnost.

„Dokážeš chodit?“ zeptal jsem se Emmy. „Nebo se alespoň šourat?“

Narovnala kolena a trochu uvolnila ruku kolem mého pasu, jak se snažila postavit na nohy. „Můžu pajdat.“

„Takže uděláme to takhle: proklouzneme kolem něj, zády se budeme opírat o zeď, támhle tou mezerou. Není to moc místa, ale když si dáme pozor…“

Addison pochopil, co mám na mysli, a zalezl zpátky do telefonní budky. „Myslíš, že můžeme tak blízko kolem něho?“

„Nejspíš ne.“

„Co když se probere, zrovna když…“

„Nevzbudí se,“ řekl jsem s předstíranou sebejistotou. „Jen nedělejte žádné prudké pohyby – a v žádném případě se ho nesmíte dotknout.“

„Ty jsi teď našima očima,“ řekl Addison. „Pták nás ochraňuj.“

Zvedl jsem z podlahy pěkný dlouhý střep a zastrčil si ho do kapsy. Přisunuli jsme se o dva kroky ke zdi, opřeli se vší silou zády o chladné kachličky a začali jsme se posunovat směrem k netvorovi. Pohnul očima a upřel je na mě. Pár pomalých krůčků stranou a obklopil nás zápach netvora, který byl tak odporný a dráždivý, až mi začaly slzet oči. Addison zakašlal a Emma skryla nos do dlaně.

„Ještě kousíček,“ řekl jsem trochu pisklavým hlasem, jak jsem se snažil působit klidným dojmem. Vytáhl jsem z kapsy střep a chytil jej tak, aby ostrým hrotem mířil ven, pak jsem udělal další krok, a ještě jeden. Byli jsme teď tak blízko u sebe, že stačilo jen natáhnout ruku, abych se netvora dotkl. Slyšel jsem, jak mu v hrudi bije srdce, tlukot se zrychloval s každým naším krokem. Napínal se směrem ke mně, každým nervem se snažil znejistit mé nemotorné ruce. Nehýbej se, vyslovil jsem neslyšně slova v angličtině. Jsi můj. Ovládám tě. Nehýbej se.

Vtáhl jsem břicho a každičkým obratlem jsem se opíral o zeď, a pak jsem se pomaličku vsoukal do těsné mezery mezi zdí a netvorem.

Nehýbej se, nehýbej se.

Posun, pošoupnutí, posun. Zadržel jsem dech, zatímco netvor začal dýchat rychleji. Jeho dech byl vlhký a sípavý, z nozder mu stoupala odporná černá mlha. Nutkání spolknout nás muselo být nesnesitelné. Stejně tak byla nesnesitelná moje touha dát se do běhu, ale potlačil jsem ji. Choval bych se jako kořist a ne jako pán.

Nehýbej se. Ne-hý-bej se.

Dalších pár kroků, pár centimetrů, a bude to za námi. Od jeho ramene dělil mou hruď jen vlásek.

Ne –

– a pak se pohnul. Jediným rychlým pohybem netvor hodil hlavou a otočil se ke mně čelem.

Ztuhl jsem. „Nehýbejte se,“ poručil jsem nahlas ostatním. Addison zabořil čenich mezi tlapky a Emma zůstala jako přimražená, rukou se mě držela za paži jako klíště. Připravoval jsem se na to, co mělo přijít – na jeho jazyky, zuby, na konec.

Ustup, ustup, ustup.

Angličtina, angličtina, angličtina.

Ubíhaly vteřiny, během kterých jsme kupodivu nebyli zabiti. Kromě stoupající a klesající hrudi to vypadalo, že netvor opět zkameněl.

Milimetr po milimetru jsem se sunul podél zdi. Netvor mě pozoroval a mírně otáčel hlavu – očima mě sledoval jako střelka kompasu, jeho tělo bylo v dokonalé harmonii s mým – ale nešel za mnou, neotevřel tlamu. Kdyby se kouzlo, kterým jsem ho očaroval, zlomilo, už bychom byli mrtví.

Netvor mě pouze sledoval. Čekal na rozkazy, které jsem mu nedokázal dát. „Falešný poplach,“ řekl jsem a Emma si s úlevou nahlas vydechla.

Vyklouzli jsme z mezery, odlepili se od zdi a utíkali tak rychle, jak jen Emma dokázala kulhat. Když jsme byli od netvora kousek dál, ohlédl jsem se. Otočil se úplně, aby stál ke mně čelem.

Zůstaň, zamumlal jsem anglicky. Hodný.

* * *

Prošli jsme clonou páry a před námi se objevil eskalátor. Nejezdící, protože byl bez proudu. Okolo něj se vznášelo slabé denní světlo, svůdný posel světa nad povrchem. Světa živých, světa současnosti. Světa, ve kterém jsem měl své rodiče. Byli tady, oba dva, v Londýně a dýchali stejný vzduch. Jen krůček ode mě.

Páni, ahojte!

Neuvěřitelné. A ještě méně uvěřitelné, že jsem před pěti minutami řekl všechno tátovi. Jistě, ve zkrácené verzi: Jsem jako dědeček Portman. Jsem podivný. Nerozuměli tomu, ale alespoň o tom teď věděli. Tak jim moje nepřítomnost nebude připadat tolik jako zrada. Stále mi zněl v uších otcův hlas, jak mě prosí, abych se vrátil domů, a jak jsme klopýtali směrem k onomu světlu, musel jsem potlačit náhlou a hanebnou touhu setřást Emminu paži a utéct – uniknout téhle dusivé tmě, vyhledat rodiče a prosit je o odpuštění, a pak vklouznout do postele v jejich nóbl hotelu a spát.

To bylo nejméně myslitelné ze všeho. To bych nikdy neudělal. Miluji Emmu a řekl jsem jí to a nikdy bych ji za nic na světě neopustil. A ne proto, že bych byl charakterní, statečný nebo galantní. Nic z toho nejsem. Bál jsem se, že kdybych ji opustil, roztrhlo by mě to vedví.

A ostatní, ostatní. Naši nebozí kamarádi odsouzení k záhubě. Musíme je najít – ale jak? Do stanice nevjel vlak od chvíle, co je ten jeden odvezl pryč, a byl jsem si jistý, že po výbuchu a střelbě, které místem otřásly, už žádný další ani nepřijede. Zůstávaly nám tak dvě možnosti, každá z nich hrozná: jít za nimi pěšky tunely a doufat, že nepotkáme další netvory, anebo vylézt po eskalátoru a zjistit, co nás čeká nahoře – nejspíše likvidační četa stvůr – pak se sebrat a přehodnotit situaci.

Věděl jsem, které možnosti dávám přednost. Už jsem měl plné zuby temnoty a až po krk netvorů.

„Pojďme nahoru,“ řekl jsem a pomohl Emmě ke stojícímu eskalátoru. „Najdeme si nějaké bezpečné místo a promyslíme další kroky, a ty si odpočineš.“

„V žádném případě!“ namítla. „Nemůžeme ostatní prostě jenom tak opustit. Bez ohledu na to, jak mi je.“

„Neopouštíme je. Ale musíme se na to dívat realisticky. Jsme zranění a bezbranní, a ostatní jsou teď už od nás na míle daleko, pryč z podzemky, v půli cesty někam jinam. Jak je najdeme?“

„Stejně jako jsem já našel vás,“ řekl Addison. „Nosem. Podivní mají zvláštní vůni, víte – takovou, kterou dokáže vyčenichat jen pes mého druhu. A vy shodou okolností máte jako skupina podivných velmi silný odér. Myslím, že jej posiluje strach a nedostatek hygieny…“

„Tak tedy vyrazíme za nimi!“ zvolala Emma.

Táhla mě ke kolejím s překvapující silou. Kladl jsem odpor, přetahovali jsme se. „Ne, ne – vlaky určitě nejezdí, a když se tam vydáme pěšky…“

„Nezáleží mi na tom, jestli je to nebezpečné. Neopustím je.“

„Není to jen nebezpečné, nemá to smysl. Už jsou pryč, Emmo.“

Pustila mě a začala se belhat ke kolejišti sama. Klopýtla a zastavila se. Řekni něco, šeptal jsem Addisonovi, ten se otočil a postavil se jí do cesty.

„Obávám se, že má pravdu. Když půjdeme pěšky, pachová stopa našich přátel se rozplyne dříve, než je dokážeme najít. I mé výjimečné schopnosti mají své hranice.“

Emma pohlédla do tunelu, pak opět na mě, výraz její tváře mě mučil. Natáhl jsem ruku. „Prosím, pojďme. To neznamená, že se vzdáváme.“

„Dobrá,“ souhlasila neochotně. „Dobrá.“

Ale zrovna když jsme zamířili k eskalátoru, ozval se ze tmy kolejiště něčí hlas.

„Tady!“

Hlas byl slabý, ale důvěrně známý, s ruským přízvukem. Byl to hadí muž. Zadíval jsem se do tmy a rozeznal jeho zmačkanou postavu u kolejí, jednu ruku držel ve vzduchu. Během té mely ho postřelili a myslel jsem si, že ho stvůry strčily do vlaku spolu s ostatními. Ale ležel tam a mával na nás.

„Sergej!“ vykřikla Emma.

„Vy ho znáte?“ ozval se Addison podezřívavě.

„Je to jeden z podivných uprchlíků slečny Wrenové,“ vysvětloval jsem a uši jsem měl nastražené na kvílení vzdálených sirén, jejichž ozvěna se odrážela od stěn tunelu. Blížily se problémy – možná maskované jako pomoc – a já jsem měl strach, že naše nejlepší šance, jak se odtud dostat, pomalu mizí. Jenže jsme ho tam prostě nemohli jen tak nechat.

Addison odcupital k hadímu muži, kličkoval mezi hromadami skla. Emma mi dovolila, abych ji vzal znovu za paži, a společně jsme se šourali za ním. Sergej ležel na boku, zasypaný úlomky skla a zbrocený krví. Brýle v kovových obrubách měl rozbité, snažil se je nasadit, aby se na mě mohl podívat. „To zázrak, to zázrak,“ chraptěl, hlas měl slabounký jako odvar čaje. „Slyšel jsem, jak mluvíš řečí netvora. To zázrak.“

„Kdepak,“ řekl jsem a klekl si vedle něho. „Už je to pryč, ztratil jsem to.“

„Pokud je nadání v tobě, je tam navždycky.“

Od eskalátoru se ozvaly kroky a hlasy. Odsunul jsem střepy, abych mohl vsunout ruce pod tělo hadího muže. „Vezmeme vás s sebou,“ řekl jsem.

„Nechte mě,“ zaskřehotal. „Stejně brzo umřu…“

Ignoroval jsem jeho slova, vsunul ruce pod jeho tělo a zvedl ho. Byl dlouhý jako skládací žebřík, ale lehký jako pírko a já jsem ho držel v náručí jako velké dítě, hubené nohy mu visely přes můj loket a hlavou se opíral o mé rameno.

Dvě postavy seskočily z několika posledních schodů eskalátoru a stály dole, lemované bledým denním světlem mžouraly do nové tmy. Emma ukázala na podlahu a tiše jsme padli na kolena v naději, že si nás nevšimnou – v naději, že jsou to jen obyčejní civilové, kteří přišli na vlak – ale pak jsem zaslechl zapraskání vysílačky a obě postavy rozsvítily baterky, jejich paprsky se odrážely od nápadných reflexních vest.

Mohli to být záchranáři anebo stvůry za ně převlečené. Nebyl jsem si jistý, dokud naráz nesundali sluneční brýle.

Samozřejmě.

Naše možnosti se právě zúžily na polovinu. Teď už tu byly jen koleje a tunely. Ve stavu, v jakém jsme byli, jsme neměli šanci jim utéct, ale stále bychom mohli uniknout, pokud si nás nevšimnou – a oni si nás uprostřed toho
chaosu zřícené podzemky dosud nevšimli. Jejich reflektory se setkávaly na podlaze. Emma a já jsme couvali směrem ke kolejím. Kéž by se nám podařilo vklouznout do tunelu bez povšimnutí… ale Addison, k čertu s ním, se nehýbal.

„Pojď,“ sykl jsem.

„Tohle jsou saniťáci a tenhle člověk potřebuje pomoc,“ řekl příliš hlasitě a paprsky svítilen se okamžitě odpoutaly od podlahy a mířily k nám.

„Zůstaňte tam, kde jste!“ zahřímal jeden z mužů a vytahoval z pouzdra pistoli, zatímco druhý šátral po vysílačce.

Pak se rychle po sobě odehrály dvě nečekané věci. Tou první bylo, že právě když jsem se chystal pustit hadího muže na koleje a skočit s Emmou za ním, z nitra tunelu se ozvalo hromové zahoukání a objevilo se oslnivé světlo reflektoru. Závan zatuchlého vzduchu patřil, jak jinak, vlaku – který znovu jel, navzdory výbuchu. Tou druhou věcí, kterou jsem poznal podle ostré bodavé bolesti v žaludku, bylo, že netvor se uvolnil a blížil se dlouhými skoky k nám. Ihned potom, co jsem jej ucítil, jsem jej i uviděl, jak se k nám prodírá sloupem páry, s černými rty od sebe a jazyky vystřelujícími do vzduchu.

Ocitli jsme se v pasti. Kdybychom utíkali ke schodišti, zastřelili by nás nebo zmlátili. Kdybychom skočili do kolejiště, rozdrtí nás vlak. A nemohli jsme utéct ani do vlaku, protože nejméně deset sekund potrvá, než se zastaví, dvanáct, než se otevřou dveře vagónů, a dalších deset sekund, než se znovu zavřou, a do té doby bychom byli třikrát mrtví. A tak jsem udělal to, co dělám tak často, když si nevím rady – podíval jsem se na Emmu. V zoufalém výrazu její tváře jsem četl, že chápe beznadějnost naší situace, a v pevném stisku jejích čelistí to, že je rozhodnutá jednat i tak. Vzpomínám si jen, jak začala vrávorat kupředu, s dlaněmi obrácenými, že neviděla netvora, a já jsem se na ni snažil mluvit, zadržet ji a zastavit, ale nedokázal jsem ze sebe vysoukat ani slovo a nemohl jsem ji chytit, abych neupustil hadího muže, a pak šel vedle ní Addison, štěkal na stvůru, zatímco se Emma marně pokoušela vyrobit plamen – jiskru, jiskřičku, nic, jako když v zapalovači dojde benzín.

Stvůra se dala do smíchu, natáhla kohoutek pistole a namířila na ni. Nestvůra běžela ke mně a vyla v kontrastu ke kvílení brzd vlaku za mnou. V tu chvíli jsem věděl, že je konec a že nemohu udělat nic, abych ho odvrátil. V tu chvíli se cosi ve mně uvolnilo a spolu s tím odezněla i ta bolest, kterou jsem pociťoval, kdykoliv mi byl nablízku nějaký netvor. Ta bolest připomínala pronikavé skučení, a když se ztišilo, našel jsem pod ním ukrytý další zvuk, mumlání na okraji vědomí.

Slovo.

Ponořil jsem se pro ně do hlubin. Objal je oběma rukama. Vynesl je na hladinu a vykřikl je vší silou extraligového nadhazovače. Jeho, řekl jsem jazykem, který nebyl můj. Byly to jen dvě slabiky, ale měly v sobě silný náboj a výsledek se dostavil okamžitě poté, co jsem je dostal ven z hrdla. Netvor se přestal řítit na mě – zastavil se smykem – pak se prudce otočil bokem, švihl jazykem přes celé nástupiště a obtočil jej třikrát okolo nohy stvůry. Muž ztratil rovnováhu, vystřelil a kulka se odrazila od stropu, pak ho netvor převrátil vzhůru nohama a zvedl ho, mlátícího kolem sebe a vřeštícího, do vzduchu.

Mým přátelům trvalo chvilku, než si uvědomili, co se stalo. Zatímco stáli s otevřenými ústy a druhá stvůra ječela do vysílačky, slyšel jsem, jak se za mnou se zasyčením otevřely dveře.

To byla naše chvíle.

„POJĎTE!“ zařval jsem a oni poslechli, Emma klopýtala a Addison se jí motal kolem nohou a já jsem se snažil protlačit úzkými dveřmi do vagónu hubeného a zkrvaveného hadího muže, až jsme se všichni vecpali dovnitř.

Zazvonily další výstřely, stvůra naslepo pálila na netvora.

Dveře se napolo zavřely a pak se znovu otevřely. „Ukončete nástup a výstup,“ ozvalo se veselé předtočené hlášení.

„Chodidla!“ řekla Emma a ukázala na boty na dlouhých nohou hadího muže, jejichž palce trčely ze dveří. Natáhl jsem se, abych je vtáhl dovnitř, a během těch nekonečných vteřin, než se dveře znovu zavřely, vypálila kymácející se stvůra dalších pár divokých výstřelů. Netvora to přestalo bavit a mrštil jí o zeď. Stvůra sjela po zdi na zem a změnila se v nehybnou hromadu.

Druhá stvůra uháněla k východu. Jeho také, snažil jsem se vyslovit, ale bylo už příliš pozdě. Dveře se zavíraly a vlak se dal s ohromným trhnutím do pohybu.

Rozhlédl jsem se a pocítil vděčnost nad tím, že vagón, do kterého jsme vlezli, je prázdný. Co by si o nás pomysleli normální lidé?

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se Emmy. Seděla, těžce oddechovala a pozorně si mě prohlížela.

„Díky tobě,“ řekla. „Opravdu jsi netvorovi poručil, aby to udělal?“

„Vypadá to tak,“ odpověděl jsem, ale sám jsem tomu tak docela nevěřil.

„To je úžasné,“ zašeptala. Nedokázal jsem říct, jestli je vyděšená, anebo to na ni udělalo takový dojem, anebo obojí.

„Vděčíme vám za naše životy,“ ozval se Addison a třel si přátelsky hlavu o mou paži. „Jste velmi zvláštní chlapec.“

Hadí muž se smál. Usmíval se na mě závojem bolesti. „Vidíš?“ řekl. „Já ti říkal. To zázrak.“ Pak jeho tvář zvážněla. Chytil mě za ruku a vtiskl mi do dlaně kousek papíru. Fotografii. „Moje žena, moje dítě,“ vysvětloval. „Vzal je náš nepřítel už dávno. Když najdete ostatní, možná…“

Podíval jsem se na fotografii a zůstal v šoku. Byl to portrét ženy s dítětem. Bylo zřejmé, že Sergej ten obrázek s sebou nosí už dlouho. Ačkoliv ti lidé na fotce byli příjemní, fotografie samotná – anebo její negativ – byla vážně poškozená, možná ušla ohni jen tak tak, byla vystavena takovému žáru, že obličeje na ní byly pokroucené a zprohýbané. Až do této chvíle se Sergej o své rodině nikdy nezmínil. Od té chvíle, co jsme se s ním seznámili, mluvil jenom o tom, jak se snaží vytvořit armádu podivných, jak obchází smyčky jednu po druhé a rekrutuje zdravé lidi, kteří přežili nájezdy a čistky. Nikdy nám ale neřekl, na co tu armádu chce: aby svou ženu a dítě získal zpět.

„Najdeme i je,“ řekl jsem.

Oba jsme věděli, že je to dost nepravděpodobné, ale přesně tohle potřeboval slyšet.

„Děkuju,“ řekl a ležel v rozlévající se kaluži krve klidněji.

„Moc času mu nezbývá,“ poznamenal Addison a začal Sergejovi olizovat tvář.

„Možná že mám v sobě dost žáru, abych tu ránu vypálila,“ řekla Emma. Dobelhala k Sergejovi a začala třít ruce o sebe.

Addison očichával košili hadího muže na břiše. „Tady. Tady je raněný.“ Emma položila ruce na to místo z obou stran a při zasyčení masa jsem vstal, bylo mi na omdlení.

Pohlédl jsem z okna. Vyjížděli jsme teprve ze stanice, zřejmě nás zpomalovaly trosky na kolejích. Výstražná světla SOS dopadala náhodně na detaily ve tmě. Tělo mrtvé stvůry zpola pohřbené ve střepinách. Zřícená telefonní budka, místo, kde jsem objevil svůj dar. Netvor – s překvapením jsem zaznamenal jeho obrysy – klusal po nástupišti, jen o několik vagónů za námi, jako nějaký rekreační běžec.

Stůj. Nechoď za námi, vyhrkl jsem do okna anglicky. Neměl jsem čistou hlavu, bolest a naříkání mě znovu přemohly.

Nabrali jsme rychlost a vjeli do tunelu. Přitiskl jsem tvář na sklo a snažil jsem se zachytit pohledem, co se děje vzadu. Byla tam tma tmoucí – a pak, ve světle připomínajícím blesk fotoaparátu, jsem spatřil netvora jako nějakou momentku – letěl, nohy se odrazily od nástupiště a jazyky se zachytil jako lasem za nárazník posledního vagónu.

Zázrak. Prokletí. Nedokázal jsem říct, jaký je v tom rozdíl.

* * *

Vzal jsem Sergeje za nohy a Emma za paže a opatrně jsme ho zvedli na sedadla, kde ležel v bezvědomí pod reklamou na domácí pizzu a houpal se v rytmu vlaku. Jestli umírá, nemělo by se to stát na podlaze.

Emma mu zapnula tenkou košili. „Krvácení se zastavilo,“ oznámila, „ale zemře, pokud se co nejdřív nedostane do nemocnice.“

„Možná umře i tak,“ poznamenal Addison. „Zejména v dnešní nemocnici. Představte si to: probere se za tři dny, rána v boku se zhojí, ale všechno ostatní se bude rozpadat, protože mu bude dvě stě a ptákví kolik let.“

„To se může stát,“ odpověděla Emma. „Stejně budu překvapená, jestli bude za tři dny někdo z nás naživu, ať už v jakémkoliv stavu. Nevím, co víc bychom pro něho mohli udělat.“

Tenhle termín jsem je slyšel zmínit už dříve: dva nebo tři dny byla nejdelší doba, jakou mohl kdokoliv z podivných, kdo předtím žil ve smyčce, přežít v současnosti, aniž by rychle zestárnul. Stačilo jim to na to, aby navštívili současnost, ale nezůstali v ní. Dost času na cestování mezi smyčkami, ale dost málo času na to, aby byli v pokušení se zdržet. Jenom odvážlivci a ymbryny se vydávali do současnosti na dobu delší než pár hodin, následky zdržení byly příliš hrozivé.

Emma vstala, v bledém nažloutlém světle vypadala nemocně, pak odklopýtala a chytila se sloupku. Vzal jsem ji za ruku a přinutil ji sednout si. Sesula se vedle mě a opírala se o můj bok, byla nesmírně vyčerpaná. My oba jsme byli vyčerpaní. Už celé dny jsem se pořádně nevyspal. Pravidelně jsem nejedl, kromě těch několika výjimek, kdy jsme se nacpali jako čuňata. Pobíhal jsem vyděšený v těch proklatých botách, které mi dělaly puchýře na nohou, ani nevím, jak dlouho. K tomu pokaždé, kdy jsem promluvil na netvora, zdálo se, jako by to ze mě vyrvalo kus něčeho, co jsem neuměl vrátit zpátky. Cítil jsem se unavený jako ještě nikdy v životě, ta únava nabývala úplně nových rozměrů. Našel jsem v sobě trochu svěžesti, nový zdroj energie, ale byl vyčerpatelný a konečný a já jsem přemýšlel, zda tím, že ho využívám, využívám i sám sebe.

Zamyslím se nad tím jindy. Teď jsem se snažil vychutnat si vzácný okamžik klidu, paži jsem měl okolo Emmina pasu a její hlavu na rameně, a jen jsem dýchal. Možná sobecky jsem se nezmínil o netvorovi, který dohnal náš vlak. Co s tím kdo z nás mohl udělat? Buď nás chytí, anebo ne. Zabije nás, anebo ne. Až nás příště najde – a já jsem si byl jist, že ono příště nadejde – buď najdu slova, abych zkrotil jeho jazyky, anebo ne.

Pozoroval jsem, jak Addison skočil na sedadlo naproti nám, odjistil packou zámek na okně a otevřel je. Dovnitř se vehnal hněvivý zvuk vlaku a teplý závan vzduchu z tunelu. Addison seděl a četl jej svým nosem, oči mu zářily a škubal čenichem. Ten vzduch mi páchl starým potem a suchou hnilobou, ale vypadalo to, že on cítí něco jemnějšího, něco, co vyžadovalo pečlivý rozbor.

„Cítíte je?“ zeptal jsem se ho.

Pes mě slyšel, ale dával si s odpovědí načas, oči upíral ke stropu, jako by se snažil dokončit myšlenku. „Ano,“ odpověděl. „Jejich stopa je silná a taky čerstvá.“

I při tak vysoké rychlosti dokázal zachytit několik minut staré stopy podivných, kteří byli uzavřeni ve vagónu vlaku jedoucího před námi. Udělalo to na mě dojem a řekl jsem mu to.

„Děkuji, ale nemohu si připsat všechny zásluhy,“ řekl. „Někdo musel otevřít okno i v jejich vagónu, jinak by byla stopa mnohem slabší. Možná slečna Wrenová, protože ví, že se je budu snažit najít.“

„Ona ví, že jste tady?“ zeptal jsem se.

„Jak jste nás našel?“ přidala se Emma.

„Okamžik,“ řekl Addison ostře. Vlak zpomaloval ve stanici, místo černi tunelu okna ozářila bílá barva kachliček. Vystrčil nos z okna a zavřel oči, naprosto se koncentroval. „Myslím, že tady nevystoupili, ale buďte pro každý případ připraveni.“

Emma i já jsme vstali a snažili se co nejlépe skrýt hadího muže z dohledu. S úlevou jsem zaznamenal, že na perónu čeká jen pár lidí. Bylo s podivem, že tu vůbec nějací jsou, i to, že vlaky vůbec jezdí. Jako by se nic nestalo. Měl jsem podezření, že v tom mají prsty stvůry, v naději, že se chytíme do léčky, naskočíme do vlaku a pro ně pak bude hračkou nás obklíčit. Rozhodně nebude problém nás najít mezi moderními Londýňany, kteří dojíždějí do práce.

„Snažte se vypadat nenuceně,“ řekl jsem. „Jako že sem patříte.“

Emmě to připadalo legrační a přemáhala smích. Zřejmě to bylo legrační, vzhledem k tomu, že jsme vlastně nepatřili nikam a nejméně ze všeho sem.

Vlak zastavil a dveře se otevřely. Když do vagónu vstoupila intelektuálka v hráškově zeleném plášti, Addison zhluboka vdechl vzduch. Když nás uviděla, otevřela ústa, pak se elegantně otočila a opět vystoupila. Ne. Děkuji pěkně. Nemohl jsem jí to mít za zlé. Byli jsme špinaví, vypadali jako podivíni v bizarních starých šatech pocákaných krví. Nejspíš to vypadalo, že jsme toho nebohého muže právě zavraždili.

„Tvařte se nenuceně,“ řekla Emma a odfrkla si.

Addison odlepil nos od okna. „Jsme na správné stopě,“ oznámil. „Slečna Wrenová a ostatní tudy najisto projeli.“

„Nevystoupili tady?“ zeptal jsem se.

„Řekl bych, že ne. Ale pokud je neucítím v příští stanici, budeme vědět, že jsme zajeli příliš daleko.“

Dveře se s klapnutím zavřely, elektrika zakvílela a znovu jsme vyjeli. Chystal jsem se navrhnout, abychom se převlékli, když tu Emma vedle mě nadskočila, jako by si právě na něco vzpomněla.

„Addisone?“ spustila. „Co se stalo s Fionou a Claire?“

Při zmínce o těch jménech mnou znovu projela vlna nechutných obav. Naposledy jsme je viděli ve zvěřinci slečny Wrenové, kdy starší dívka zůstala s Claire, která byla příliš nemocná a nemohla se vydat na cestu. Caul nám řekl, že zvěřinec přepadli a dívky uvěznili, ale říkal také, že Addison je mrtvý, takže bylo jasné, že se jeho informacím nedá věřit.

„Ach,“ řekl Addison a smutně pokýval hlavou. „Obávám se, že mám špatné zprávy. Přiznám se, že jsem trochu doufal, že se nezeptáte.“

Emmě z tváří zmizela barva. „Řekněte nám to.“

„Samozřejmě,“ souhlasil. „Krátce poté, co jste odešli, nás přepadla banda stvůr. Házeli jsme po nich bouchací vejce, pak jsme se rozdělili a skrývali se. Ta větší dívka s rozcuchanými vlasy…“

„Fiona,“ řekl jsem a srdce mi tlouklo až v krku.

„Využila svých schopností s rostlinami, aby nás ukryla – ve stromech a pod keři. Byli jsme tak dobře zamaskovaní, že by stvůrám trvalo celé dny, než by nás všechny pochytali, jenže použili plyn a vyhnali nás do otevřeného prostoru.“

„Plyn!“ vykřikla Emma. „Ti bastardi přece přísahali, že už plyn nikdy znovu nepoužijí!“

„Zdá se, že lhali,“ řekl Addison.

Kdysi jsem viděl fotografii v jednom z alb slečny Peregrinové, na které byl právě takový útok: stvůry v přízračných maskách a s kyslíkovými bombami stály, jako by se nechumelilo, a vypouštěly do vzduchu oblaka jedovatého plynu. I když látka nebyla smrtelná, plíce a hrdlo jste měli v jednom ohni, trpěli jste šílenými bolestmi a říkalo se, že takhle uvěznily ymbryny v jejich ptačí podobě.

„Když nás obklíčily,“ pokračoval Addison, „začaly nás vyslýchat, jestli víme, kde se nachází slečna Wrenová. Obrátily její věž vzhůru nohama – hledaly mapy, deníky, nevím, co všechno – a když se je nebohá Deidra snažila zastavit, zastřelily ji.“

Před očima mi probleskla dlouhá tvář emurafy, nemotorná, s mezerami mezi zuby a hodňoučká. Zhoupnul se mi žaludek. Jaký člověk by dokázal zabít takového tvora? „Proboha, to je strašné,“ řekl jsem.

„Strašné,“ přitakala Emma mechanicky. „A děvčata?“

„Tu malou stvůry zajaly,“ řekl Addison. „A tu druhou… mezi několika vojáky došlo ke rvačce, byli na kraji útesu a ona spadla.“

Zamrkal jsem. „Cože?“ Na chvíli se mi svět zamlžil a pak se opět jasně vynořil.

Emma ztuhla, ale její tvář nic neprozrazovala. „Co tím myslíte, že upadla? Upadla jak daleko?“

„Je tam prudká strž. Nejmíň tisíc stop hluboká.“ Masitá čelist mu poklesla. „Je mi to moc líto.“

Těžce jsem dosedl. Emma zůstala stát, rukama se křečovitě držela madla, až jí klouby prstů zbělely. „Ne,“ řekla pevným hlasem. „Ne, to nemůže být pravda. Snad se při pádu něčeho zachytila. Větve nebo skalního převisu…“

Addison upřeně hleděl na žvýkačkami polepenou podlahu. „Je to možné.“

„Anebo stromy dole ztlumily její pád a zachytily ji jako síť! Dokáže s nimi hovořit, však víte.“

„Ano,“ řekl. „Vždycky je naděje.“

Snažil jsem se představit si, jak mi po takovém letu zmírní pád borovice s pichlavými jehlicemi. Připadalo mi to nemožné. Viděl jsem tu malou naději, která se v Emmě vznítila, a pak se jí roztřásly nohy, pustila se madla a žuchla na sedadlo vedle mě.

Dívala se na Addisona uslzenýma očima. „Je mi líto vaší přítelkyně.“

Pokýval hlavou. „Mně zase vaší.“

„Nic z toho by se nikdy nestalo, kdyby tu byla slečna Peregrinová,“ zašeptala. A pak tiše sklonila hlavu a rozplakala se.

Chtěl jsem ji obejmout, ale připadalo mi, že bych ji rušil v její soukromé chvilce, přivlastňoval si ji, když doopravdy patřila jen jí, a tak jsem jen seděl, díval se na své ruce a nechal ji truchlit nad ztracenou kamarádkou. Addison se odvrátil, z úcty, pomyslel jsem si, a také proto, že vlak pomalu vjížděl do další stanice.

Dveře se otevřely. Addison vystrčil hlavu z okna, čichal vzduch na peróně, zavrčel na někoho, kdo chtěl nastoupit do našeho vagónu, a pak vklouzl zpátky na své místo. Když se dveře znovu zavřely, Emma zvedla hlavu a otřela si slzy.

Stiskl jsem jí ruku. „Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se a v duchu jsem si přál, abych jí dokázal říct něco víc nebo něco lepšího.

„Musím být, ne?“ odpověděla. „Kvůli těm, kdo jsou stále ještě naživu.“

Někomu by to mohlo připadat tvrdé, to jak potlačila svoji bolest a odsunula ji stranou, ale já jsem ji už znal dost dobře na to, abych jí rozuměl. Měla srdce velikosti Francie a těch několik šťastlivců, které měla ráda, milovala každým jeho kouskem – ale jeho velikost byla i nebezpečná. Kdyby dovolila, aby její srdce procítilo všechno, zničila by se. Proto je musela krotit, ztišit a umlčet je. Zahnat ty nejhorší bolesti na ostrůvek, který se jimi rychle plnil a kde bude jednoho dne ona žít.

„Pokračujte,“ požádala Addisona. „Co se stalo Claire?“

„Stvůry ji odvlekly s sebou. Do obou úst jí daly roubíky a strčily ji do pytle.“

„Ale byla naživu, ne?“ zeptal jsem se.

„A kousala, jako o život. Pak jsme na našem malém hřbitově pohřbili Deidru a já jsem uháněl do Londýna najít slečnu Wrenovou a vás všechny varovat. Jeden z holubů slečny Wrenové mě zavedl do její skrýše, a ačkoliv mě potěšilo, když jsem viděl, že jste přijeli dřív než já, bohužel mě předběhly i stvůry. Jejich obléhání už začalo a já jsem byl nucen bezmocně pozorovat, jak berou budovu útokem. No, a zbytek už znáte. Šel jsem za vámi, když vás vedli do podzemky. Když to vybuchlo, viděl jsem příležitost, jak vám pomoci, a využil jsem ji.“

„Děkujeme vám za to,“ řekl jsem a uvědomil jsem si, za co mu vlastně vděčíme. „Kdybyste nás nevytáhl, když…“

„Ano, nuže… není třeba se zabývat hypotetickými nepříjemnostmi,“ řekl. „Ovšem doufal jsem, že odměnou za mou udatnost mi bude vaše pomoc při vysvobození slečny Wrenové. Jakkoliv to zní nepravděpodobně. Je pro mě vším, víte.“

Chtěl ze spárů stvůr zachránit slečnu Wrenovou, ne nás – ale zachránit nás bylo reálné, dál od vlaku, rozhodl se v okamžiku a získal to, co získat mohl.

„Samozřejmě že pomůžeme,“ řekl jsem. „Neděláme to snad právě teď?“

„Ano, ano,“ přitakával. „Ale uvědomte si, prosím, že jakožto ymbryna je slečna Wrenová pro stvůry cennější než podivné děti, a proto se může ukázat její vysvobození jako obtížnější. Obávám se, že jestli se nám nějakým zázrakem podaří zachránit vaše přátele…“

„Tak moment,“ vyštěkl jsem. „Kdo říká, že je slečna…“

„Ne, je to pravda,“ zarazila mě Emma. „Bude pod pevnějším zámkem, to bez debaty. Ale my ji nenecháme na holičkách. Už nikdy nikoho nenecháme na holičkách. Máte naše slovo podivných.“

Zdálo se, že psa to uklidnilo. „Děkuji,“ řekl a pak sklopil uši dozadu. Vyskočil na sedadlo, aby se podíval z okna, protože jsme vjížděli do další stanice. „Schovejte se,“ sykl a přikrčil se. „Nepřítel je nablízku.“

* * *

Stvůry nás očekávaly. Dvě z nich jsem zahlédl na nástupišti mezi pobíhajícími cestujícími, převlečené za policisty. Jak náš vlak vjížděl do stanice, přelétávaly očima vagóny. Sklonili jsme se pod okna v naději, že ujdeme jejich pozornosti – ale věděl jsem, že neujdeme. Ta s vysílačkou je upozornila předem, musely vědět, že jsme právě v tomto vlaku. Teď jim stačilo jej jenom prohledat.

Vlak se zastavil a lidé začali nastupovat, i když ne do našeho vagónu. Zariskoval jsem a vykoukl ven otevřenými dveřmi. Zahlédl jsem jednu ze stvůr, jak rychle kráčí po peróně směrem k nám a prohlíží si přitom jednotlivé vagóny.

„Jeden z nich jde sem,“ zamumlal jsem. „Co tvůj oheň, Emmo?“

„Mele z posledního,“ odpověděla.

Blížila se. Čtyři vagóny od nás. Tři.

„Pak se tedy připravme na útěk.“

Dva vagóny. Pak se ozval z pásku příjemný hlas: „Dveře se zavírají.“

„Zadržte vlak!“ zvolala stvůra, ale dveře se už zavíraly.

Prostrčila jimi ruku. Dveře se s trhnutím znova otevřely. Nastoupila – do sousedního vagónu.

Očima jsem sledoval dveře, které spojovaly naše vagóny. Byly na řetěz – díky bohu za malá milosrdenství. Dveře zaklaply a vlak se dal do pohybu. Přesunuli jsme hadího muže na podlahu a schoulili se spolu s ním na místě, kde nás z vedlejšího vagónu nemohli vidět.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Emma. „Jakmile vlak znova zastaví, půjde přímo sem a najde nás tu.“

„Jsme si naprosto jistí, že je to stvůra?“ zeptal se Addison.

„Rostou kočky na stromech?“ odpověděla mu Emma.

„Ne v téhle části světa.“

„Pak si tedy samozřejmě stoprocentně jistí nejsme. Ale pokud jde o stvůry, jedno staré pořekadlo praví: když si nejsi jistý, předpokládej.“

„Dobrá tedy,“ řekl jsem. „V okamžiku, kdy se dveře otevřou, vyrazíme k východu.“

Addison si povzdychl. „Všechno tohle utíkání,“ řekl opovržlivě, jako by byl nějaký gurmán a někdo mu nabídl kousek smradlavého taveného sýra. „Chybí tomu představivost. Nemohli bychom zkusit proklouznout? Vmísit se do davu? Je v tom kus umění. Pak bychom mohli jednoduše odkráčet, elegantně, bez povšimnutí.“

„Ani já neutíkám rád,“ řekl jsem, „ale Emma a já vypadáme jako sekerník z New Orleansu a vy jste pes, který nosí brýle. Nás si prostě musí všimnout.“

„Dokud se nezačnou vyrábět psí kontaktní čočky, musím nosit brýle,“ zabručel Addison.

„Kde je ten netvor, když ho potřebuješ?“ řekla Emma jakoby mimochodem.

„Jestli máme kliku, tak ho přejel vlak,“ řekl jsem. „A co tím myslíš?“

„Jenom to, že předtím byl docela užitečný.“

„A ještě předtím nás málem zabil – dvakrát! Ne, třikrát! Ať jsem ho měl pod kontrolou jakkoliv, bylo to zpola náhoda, a až to nedokážu? Bude po nás.“

Emma hned nereagovala, ale chvíli mě pozorovala, pak mě vzala za ruku, to všechno neradostně, a něžně ji políbila, jednou, dvakrát.

„Proč tohle?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Nedochází ti to, co?“

„Co?“

„Jak naprosto skvělý jsi.“

Addison zaskučel.

„Máš úžasný talent,“ šeptala Emma. „Jsem si jistá, že nepotřebuješ nic než trochu cviku.“

„Možná. Ale trénovat něco obvykle znamená, že se to chvilku nedaří, a když se nedaří v tomhle, znamená to, že zemřou lidé.“

Emma mi stiskla ruku. „No, nic není lepšího než být trochu pod tlakem. To ti pomůže novou dovednost vybrousit.“

Pokusil jsem se usmát, ale nedařilo se mi to. Srdce mě příliš bolelo při pomyšlení, jaké neštěstí bych mohl způsobit. Ta věc, kterou jsem dokázal, mi připomínala nabitou zbraň, se kterou neumím zacházet. K čertu, vždyť ani nevím, kterým koncem ji držet od těla. Lépe ji odložit, než aby mi explodovala v rukou.

Z opačné strany vagónu jsme uslyšeli nějaký hluk, pohlédli jsme vzhůru a viděli, jak se otevírají dveře. Tyhle nebyly na řetěz a do našeho vagónu vklopýtali dva teenageři oblečení v kůži, chlapec a dívka, smáli se a podávali si navzájem zapálenou cigaretu.

„Dostaneme se do problémů!“ řekla dívka a políbila hocha na krk.

Chlapec si odhrnul z očí frajerskou patku. „Tohle dělám furt, miláčku…“ Pak nás uviděl a ztuhnul, obočí vysoko zdvižené. Dveře, kterými prošli, se za nimi s bouchnutím zavřely.

„Hej,“ řekl jsem nenuceně, jako bychom se nekrčili celí od krve na podlaze vedle umírajícího člověka. „Co je?“

Jenom nepanikařte. Neprozraďte nás.

Chlapec svraštil obočí. „Vy jste…?“

„To jsou kostýmy,“ odpověděl jsem. „Pocákali jsme se falešnou krví.“

„Aha,“ řekl hoch a bylo naprosto jasné, že mi nevěří.

Dívka zírala na hadího muže. „On je…?“

„Opilý,“ dořekla Emma. „Pod obraz. Proto rozlil všude po podlaze umělou krev. A polil i sebe.“

„A nás,“ dodal Addison. Hlavy těch dvou se k němu otočily a oči jim vylezly ještě víc z důlků.

„Ty hňupe,“ zamumlala Emma. „Buď zticha.“

Chlapec zvedl třesoucí se ruku a ukázal na psa. „Nepromlu…?“

Addison řekl jen dvě slova. Mohli jsme to uhrát, jako že jde o trik, o něco jiného, než jak to vypadá, jenže Addison byl příliš pyšný, než aby ze sebe nechal dělat němého.

„Samozřejmě že ne,“ řekl a zvedl čenich do vzduchu. „Psi přece nemluví anglicky. Ani žádným jiným lidským jazykem – až na jednu pozoruhodnou výjimku, a tou je lucemburština, které ale rozumí pouze bankéři a Lucemburčané, takže skoro není k užitku. Ne, jen jste snědli něco, co vám nesedlo, a teď máte zlý sen, to je všechno. A nyní, pokud vám to nebude příliš proti mysli, si moji přátelé potřebují vypůjčit vaše šaty. Prosím, okamžitě se svlékněte.“

Bledý a roztřesený chlapec si začal sundávat koženou bundu, ale podařilo se mu vytáhnout z rukávu jen jednu ruku, když se mu podlomila kolena, omdlel a sesul se na podlahu. A pak spustila dívka jekot a nepřestávala.

V okamžení začala stvůra bušit do zavřených dveří, z prázdných očí jí blýskala smrt.

„A je po proklouznutí,“ řekl jsem.

Addison se otočil a podíval se na ni. „Nepochybně stvůra,“ řekl a rozvážně pokýval hlavou.

„To jsem ráda, že jsme tu záhadu rozluštili,“ poznamenala Emma.

Vlak sebou cuknul a zaskřípěly brzdy. Vjížděli jsme do stanice. Pomohl jsem Emmě na nohy a chystali jsme se vyběhnout.

„A co Sergej?“ řekla Emma a rychle se za ním ohlédla.

Bude dost těžké utéct dvěma stvůrám, když Emma teprve sbírala své síly, ale s hadím mužem v náručí to bylo zhola nemožné.

„Budeme ho tu muset nechat,“ řekl jsem. „Najdou ho a vezmou k doktorovi. Je to jeho jediná šance – a naše taky.“

K mému překvapení s tím souhlasila. „Myslím, že přesně tak by to chtěl.“ Rychle k němu popošla. „Promiňte, ale nemůžeme vás vzít s sebou. Ale určitě se znovu setkáme.“

„V příštím světě,“ zachroptěl a pootevřel oči. „V Abatonu.“

S těmito záhadnými slovy a s ječením dívky, které nám zvonilo v uších, vlak zastavil a dveře se otevřely.

* * *

Nebyli jsme chytří. Nebyli jsme elegantní. Jakmile se otevřely dveře, prostě jsme co nejrychleji utíkali.

Stvůra přeskočila do našeho vagónu, ale v té chvíli jsme se už přehnali okolo ječící dívky, přes hocha, který omdlel, a vyběhli jsme na perón, kde jsme se prodírali davem, který se valil do vlaku jako hejno rybího potěru. Tato stanice, na rozdíl od ostatních, praskala ve švech.

„Támhle!“ vykřikl jsem a táhl Emmu směrem ke značce VÝCHOD, která zářila v dálce. Doufal jsem, že Addison je nám v patách, ale kolem nás proudilo tolik lidí, že jsem skoro neviděl na zem. Naštěstí se Emmě vracela síla – anebo ji nakopl příval adrenalinu – protože jinak bych ji těžko mohl podpírat a současně se proplétat masou lidí.

Mezi námi a vlakem bylo asi dvacet stop a padesát lidí, když z něj stvůra vyskočila, razila si cestu mezi pasažéry a vykřikovala Jsem úřední osoba! a Jděte mi z cesty! a Zastavte ty děti! Buď to volání v ohlušujícím rámusu nádraží nikdo neslyšel, anebo mu nikdo nevěnoval pozornost. Ohlédl jsem se a spatřil, jak nás stvůra dohání, a v tu chvíli začala Emma lidem podrážet nohy, kličkovala vlevo vpravo, jak jsme běželi. Lidé za námi křičeli a motali se navzájem, a když jsem se znovu ohlédl, stvůra se usilovně snažila, šlapala lidem na nohy a na záda a na oplátku dostávala výprask deštníky a kufříky. Pak se ten muž zastavil, tvář měl rudou a znechucený výraz, a s cvaknutím otevřel pouzdro pistole. Jenže moře lidí mezi námi teď bylo už příliš široké, a i když jsem si byl jistý, že ten chlap je dostatečně otrlý na to, aby střílel do davu, nebyl na to dost hloupý. V nastalé panice by měl ještě menší šanci nás chytit.

Když jsem se ohlédl potřetí, byl za námi tak daleko a pohlcený davem, že jsem ho skoro neviděl. Možná mu ani tolik nešlo o to, aby nás chytil. Koneckonců jsme neznamenali ani velkou hrozbu, ani velkou odměnu. Pes měl možná pravdu: ve srovnání s ymbrynou jsme za ty trable skoro nestáli.

V půli cesty k východům dav prořídl dost na to, abychom se mohli dát do běhu – udělali jsme ale jen pár skoků, když mě Emma zatahala za rukáv a zastavila mě. „Addisone!“ volala a točila se dokola. „Kde je Addison?“

Chvíli nato připelášil z nejhustšího místa v davu, vlál za ním dlouhý kus bílé látky, který se zachytil za hřeb na obojku. „Vy jste na mě počkali!“ řekl. „Zamotal jsem se jedné ženské do punčochy…“

Za zvukem jeho hlasu se otočily hlavy.

„Pojďme, teď se nesmíme zastavit!“ pobídl jsem.

Emma vyškubla punčochu z Addisonova obojku a znovu jsme se dali do běhu. Před námi byl eskalátor a výtah. Eskalátor jezdil, ale byl plný lidí, a tak jsme zamířili k výtahu. Proběhli jsme kolem nějaké dámy, která byla namalována od hlavy až po paty namodro a já jsem se musel otočit a zíral jsem na ni, i když moje nohy mířily vpřed. Vlasy měla obarvené namodro, na tváři nános modrého make-upu a na sobě měla upnutou kombinézu, taky modrou.

Sotva se mi ztratila z očí, zahlédl jsem někoho dokonce ještě praštěnějšího: muže, který měl hlavu rozdělenou na dvě půlky, jedna byla plešatá a spálená na uhel, druhá nedotčená s vlasy vyztuženými do elegantní vlny. Pokud si ho Emma vůbec všimla, neotočila se za ním. Možná byla natolik zvyklá potkávat skutečné podivné lidi, že podivně vyhlížející obyčejné lidi ani nezaregistrovala. Ale co když nejsou obyčejní? napadlo mě. Co když jsou podivní a namísto současnosti jsme se dostali do nějaké nové smyčky? Co když…

Pak jsem uviděl dva kluky s blyštivými meči, jak spolu šermují u zdi s prodejními automaty, pokaždé když se jejich meče dotkly, ozvalo se cvak plastické hmoty a realita se zjevila naprosto přesně. Tihle divně vypadající lidé nebyli podivní. Byli to cvoci. Octli jsme se doopravdy v přítomnosti.

Byli jsme dvacet stop od výtahu, když se jeho dveře otevřely. Zrychlili jsme a vrhli se do výtahu, rukama jsme se odrazili od zadní stěny, zatímco Addison zaškobrtnul a svalil se dovnitř. Otočil jsem se právě včas, abych zavírajícími se dveřmi zahlédl dvě věci: stvůru, která se vymanila z davu a tryskem utíkala k nám, a vzadu u kolejí, po nichž pomalu odjížděl vlak, netvora, který vyskočil ze střechy posledního vagónu na strop, spouštěl se jako pavouk z osvětlení na svých jazycích a vpíjel se do mě svýma černýma očima.

A pak se dveře zavřely a my jsme klouzali jemně nahoru, když někdo řekl: „Kdepak hoří, kámo?“

V zadním rohu výtahu stál muž středního věku v kostýmu a šklebil se. Měl na sobě roztrhanou košili, tvář pomalovanou falešnými jizvami a na konci jedné paže měl připevněnou řetězovou pilu se skvrnami od krve jako Kapitán Hook svůj hák.

Emma se na něho podívala a ucukla dozadu. „Kdo jste?“

Zatvářil se trochu uraženě. „Ale, no tak.“

„Pokud chcete doopravdy vědět, kde hoří, buďte zticha.“ Začala zvedat ruce, ale zarazil jsem ji.

„Není nikdo,“ řekl jsem.

„Myslel jsem si, že letos jsem si vybral dobře,“ zabručel muž. Zvedl jedno obočí a nadzvedl trochu pilu. „Jmenuju se Ash. Však víte… z Armády temnot.“

„To jsem nikdy neslyšela,“ řekla Emma. „Kdo je vaše ymbryna?“

„Moje co?“

„Jen to hraje,“ snažil jsem se jí vysvětlit, ale neposlouchala mě.

„Nesejde na tom, kdo jste,“ pokračovala. „Armáda by se nám mohla hodit a darovanému koni na zuby nekoukej. Kde jsou ostatní muži?“

Muž zakoulel očima. „L-O-L. Vy jste fakt legrační. Všichni jsou v sále, to je jasný.“

„Má na sobě kostým,“ zašeptal jsem Emmě. A pak jsem se obrátil k muži: „Ona na filmy moc nekouká.“

„Kostým?“ Emma stáhla obočí k sobě. „Ale vždyť je to dospělý chlap!“

„No a co?“ řekl ten muž a prohlížel si nás od hlavy až k patě. „A za koho jdete jako vy? Za Trapáky? Ligu výjimečných špinavců?“

„Za podivné děti,“ řekl Addison, kterému už jeho ego nedovolilo dál mlčet. „A já jsem sedmé štěně sedmého štěněte v dlouhé a význačné linii…“

Než to mohl Addison dokončit, muž omdlel. Hlava dopadla na podlahu s žuchnutím, až jsem sebou trhl.

„Musíte s tím přestat,“ napomenula ho Emma, ale navzdory tomu se zachichotala.

„Dobře mu tak,“ řekl Addison. „Tak neomalená osoba. A teď rychle, štípněte mu peněženku.“

„Ani nápad!“ zvolal jsem. „Nejsme zloději.“

Addison zašňupal. „Řekl bych, že ty peníze potřebujeme víc než on.“

„Proč je proboha takhle oblečený?“ řekla Emma.

Výtah zazvonil a dveře se začaly otevírat.

„Myslím, že na to brzy přijdeš,“ odpověděl jsem.

* * *

Dveře výtahu se otevřely a jako mávnutím kouzelného proutku se před námi objevil svět zalitý denním světlem tak jasným, že jsme si museli chránit oči. Když jsme vkročili na chodník hemžící se lidmi, zhluboka a vděčně jsem se nadechl čerstvého vzduchu. Všude byli lidé v kostýmech: superhrdinové v trikotech, zombíci s nánosy make-upu, dívky s pronikavým pohledem třímající válečné sekery. Shlukovali se do nezvyklých skupin a rozlévali se do ulice, ze které byla odkloněna doprava. Jako můry je přitahovala velká šedá budova, na které hlásal transparent: DNES SJEZD KOMEDIANTŮ!

Emma ucukla zpět směrem k výtahu: „Co to je?“

Addison zíral přes brýle na Jokera se zelenými vlasy, který si upravoval barvu na tváři. „Soudě podle jejich oděvu, vypadá to na nějaký náboženský svátek.“

„Něco na ten způsob,“ řekl jsem a jemně tlačil Emmu zpátky na chodník. „Ale bez obav – jsou to jen obyčejní lidé v převleku a totéž si oni myslí o nás. Musíme se bát jen té stvůry.“ Nezmínil jsem se o netvorovi v naději, že jsme ho zmátli, když jsme se ztratili do výtahu. „Měli bychom se někde schovat, než odejde, a pak proklouzneme zpátky do podzemky…“

„To nebude potřeba,“ řekl Addison, vcupital do přeplněné ulice a kroutil nosem.

„Hej!“ zavolala za ním Emma. „Kam jdete?“

Ale to už se Addison otočil a vracel se zpět.

„Usmálo se na nás štěstí!“ řekl a vrtěl krátkým ocasem. „Můj nos mi říká, že naši přátelé vystoupili z metra tady, po eskalátoru. Šli jsme správně!“

„Ptákům díky!“ vydechla Emma.

„Myslíte, že dokážete jít po jejich stopě?“ zeptal jsem se.

„Jestli si to myslím? Neříkají mi Addison Úžasný pro nic za nic! Neexistuje aroma, vůně, podivná toaletní voda, kterou bych neucítil na sto metrů!“

Addison se snadno nechal odvést od tématu svou vlastní velikostí, dokonce i tehdy, když bylo nebezpečí na dosah, a jeho hrdý dunivý hlas měl tendenci se nést.

„Fajn, je nám to jasné,“ řekl jsem, ale on pokračoval jako parní válec dál, teď kráčel za svým nosem.

„… dokázal bych najít podivného ve stohu, ymbrynu ve voliéře…“

Pospíchali jsme za ním do davu lidí v kostýmech, mezi nohama trpaslíka na chůdách, okolo skupinky upířích princezen, a skoro jsme se srazili s Pikachu a Střihorukým Edwardem, kteří tančili na ulici waltz. Samozřejmě že naše přátele vedli právě tudy, pomyslel jsem si. Byla to dokonalá kamufláž – nejen pro nás, kdy jsme uprostřed toho všeho vypadali normálně, ale i pro stvůry unášející partu podivných dětí. I kdyby si někdo z nich troufl volat o pomoc, kdo by je bral vážně a zasáhl? Všude kolem nás hráli lidé své role, improvizovali divadelní rvačky, vrčeli v absurdních kostýmech, sténali jako zombíci. Nějaká divná děcka vyřvávající něco o tom, že je unesli lidé, kteří jim chtějí ukrást duše? Ani jedno obočí by se nezvedlo.

Addison chodil dokola a čmuchal po zemi, pak se posadil, celý popletený. Opatrně, protože i v tomto davu by byl mluvící pes šokující, jsem se sklonil a zeptal se ho, co se děje.

„No… hmm,“ zajíkal se, „jen že se zdá, že jsem…“

„Ztratil stopu?“ dořekla Emma. „Myslela jsem, že váš nos je neomylný.“

„Ztratil jsem stopu jen dočasně. Ale nerozumím tomu, jak… vede přímo na tohle místo a pak mizí.“

„Zavaž si tkaničky,“ řekla Emma náhle. „Hned.“

Podíval jsem se na své boty. „Ale vždyť nejsou…“

Popadla mě za předloktí a trhla mnou dolů. „Zavaž. Si. Tkaničky,“ opakovala a pak rty neslyšně pronesla stvůra!

Klečeli jsme tam, skrytí pod hlavami toho nevázaného davu. Pak se ozvalo hlasité zapraskání statické elektřiny a z vysílačky zazněl podrážděný hlas: „Kód 141! Všechny posádky, okamžitě se hlaste!“

Stvůra byla blízko. Slyšeli jsme, jak odpovídá chraplavým hlasem s divným přízvukem: „Tady M. Jsem na stopě uprchlíkům. Žádám o povolení pokračovat. Přepínám.“

Vyměnili jsme si s Emmou napjaté pohledy.

„Zamítá se, M. Čističi vymetou oblast později. Přepínám.“

„Zdá se, že ten hoch má na čističe nějaký vliv. Vymetení nemusí být efektivní.“

Čističi. Určitě mluví o netvorech. A zcela jistě mluvil o mně.

„Zamítá se!“ opakoval ten praskající hlas. „Okamžitě se vraťte, nebo půjdete na noc do díry, přepínám!“

Stvůra zamumlala „Beru na vědomí!“ do vysílačky a odkráčela.

„Musíme za ním,“ řekla Emma. „Mohl by nás dovést za ostatními.“

„A rovnou do jámy lvové,“ dodal Addison. „Ačkoliv se domnívám, že s tím se nedá nic dělat.“

Ještě jsem se nestačil vzpamatovat z toho šoku. „Vědí, kdo jsem,“ řekl jsem rozechvěle. „Museli vidět, co jsem udělal.“

„To je pravda,“ řekla Emma. „A muselo je to pořádně vyděsit!“

Trochu jsem se narovnal, abych viděl, jak stvůra odchází. Mašírovala davem, přeskočila dopravní zátaras a odklusala směrem k zaparkovanému policejnímu autu.

Šli jsme za ní až k zátarasu. Rozhlédl jsem se okolo a snažil se předvídat příští kroky únosců. Za námi hlučel dav a před námi, za dopravním zátarasem projížděla auta pomalu
kolem bloku a snažila se zaparkovat. „Možná sem přišli naši kamarádi pěšky,“ řekl jsem, „a pak je posadili do auta.“

Addison se rozzářil, postavil se na zadní nohy a nakukoval za bariéru. „Ano! Tak to musí být! Chytrý chlapec!“

„Co vás tak rozveselilo?“ ptala se Emma. „Pokud je odvezli autem, pak už jsou možná bůhvíkde!“

„Tak půjdeme bůhvíkam za nimi,“ řekl Addison kousavě. „Ačkoliv pochybuji o tom, že jsou příliš daleko. Můj pán měl nedaleko odtud dům a tuto část města dobře znám. Nejsou tu poblíž žádné větší přístavy ani zřejmá místa, kudy odejít z Londýna – ale je tu několik vchodů do smyček. Je mnohem pravděpodobnější, že je vzali do jedné z nich. Teď mě zvedněte!“

Udělal jsem to a s mou pomocí se vydrápal přes bariéru a začal čenichat na druhé straně. Během několika sekund znovu našel pachovou stopu našich přátel. „Tudy!“ řekl a ukázal na ulici, po které předtím šla stvůra, nasedla do policejního auta a teď odjížděla pryč.

„Zdá se, že nás čeká pořádná procházka,“ řekl jsem Emmě. „Myslíš, že to zvládneš?“

„Zvládnu to,“ odpověděla, „pokud během několika hodin najdeme další smyčku. Jinak mi začnou šedivět vlasy a chodidla budu mít jak pařáty.“ Usmála se, jako by to bylo něco, o čem se dá žertovat.

„Nedovolím to, k tomu nedojde,“ řekl jsem.

Přeskočili jsme zátaras. Naposledy jsem se ohlédl na stanici podzemní dráhy za námi.

„Vidíš netvora?“ zeptala se Emma.

„Ne, nevím, kde je. A to mi dělá starosti.“

„Dělejme si obavy vždycky jen o jednu věc,“ řekla.

* * *

Šli jsme tak rychle, jak Emma dokázala, drželi jsme se na straně ulice skryté pod ranním stínem, sledovali jsme, zda nezahlédneme policii, a následovali Addisonův nos. Prošli jsme do průmyslové zóny nedaleko doků. Mezi jednotlivými budovami skladišť bylo vidět tmavou řeku Temži. Pak jsme se dostali do módní obchodní čtvrti, kde rozzářené obchody obklopovaly nablýskané obytné domy. Nad jejich střechami jsem zahlédl kupoli katedrály sv. Pavla,
opět neporušenou, obloha kolem ní byla čistá a modrá. Všechny bomby byly shozeny a všechny bombardéry dávno pryč – sestřeleny, sešrotovány, uschovány v muzeu, kde na ně za ochrannými provazy sedal prach a kde na ně zvědavě civěli školáci, kterým připadala tato válka stejně vzdálená jako křižácká tažení. Pro mě znamenala doslova včerejšek. Těžko se dalo uvěřit tomu, že to byly stejné ulice plné kráterů a se zatemněnými budovami, kterými jsme jen včera v noci utíkali, abychom si zachránili život. Teď byly k nepoznání, nákupní centra jako by byla vyčarována z popela – a stejně tak i lidé, kteří jimi procházeli s hlavami svěšenými, přilepení ke svým mobilům, oblečení ve značkových šatech. Přítomnost mi najednou připadala divná, tak banální a jako šílená. Cítil jsem se jako jeden z těch mytických hrdinů, který si probojuje cestu zpět z podsvětí, jen aby si uvědomil, že ten svět nahoře je úplně stejně hrozný jako ten dole.

A pak mi to došlo – byl jsem zpět. Byl jsem opět v přítomnosti a vstoupil jsem do ní bez zásahu slečny Peregrinové… což mělo být nemožné.

„Emmo?“ řekl jsem. „Jak jsem se sem dostal?“

Stále upírala oči na ulici před sebou, prohledávala ji a hledala možná nebezpečí. „Kam, do Londýna? Přece vlakem, hlupáčku.“

„Ne,“ ztišil jsem hlas. „Myslím do teď. Říkala jsi, že jediný, kdo by mě mohl poslat zpátky, je slečna Peregrinová.“

Otočila se a podívala se na mě přimhouřenýma očima. „Ano,“ přisvědčila pomalu. „Ona.“

„Anebo sis to myslela.“

„Ne – ona, jsem si tím jistá. Tak to funguje.“

„Jak jsem se sem tedy dostal?“

Vypadala bezradně. „Nevím, Jacobe. Možná…“

„Tam!“ zvolal Addison vzrušeně a my jsme nechali moji otázku být, abychom se podívali, kam ukazuje. Tělo měl napjaté a ukazoval na ulici, do které jsme právě zahnuli. „Cítím teď tucty stop podivných pachů – tucty překrývající tucty – a jsou čerstvé!“

„Co to znamená?“ zeptal jsem se.

„Šli tudy i jiní podivní, nejen naši přátelé,“ řekla Emma. „Někde poblíž musí být skrýš stvůr.“

„Poblíž tohoto místa?“ zeptal jsem se. Blok lemovaly fast-foody a obchody s lacinými suvenýry a my jsme stáli před výlohou umaštěného bistra zalitou neonovým světlem. „Tedy představoval jsem si něco… ďábelštějšího.“

„Třeba hladomornu v nějakém plesnivém hradu,“ řekla Emma a pokyvovala hlavou.

„Anebo koncentrační tábor obklopený strážemi a žiletkovým plotem,“ dodal jsem.

„Ve sněhu. Jako na Horácově obrázku.“

„Možná takové místo ještě najdeme,“ řekl Addison. „Nezapomínejte, že tohle je nejspíš jenom vchod do smyčky.“

Přes ulici se fotografovali turisté před typickou londýnskou červenou telefonní budkou. Pak si všimli nás a namířili aparáty naším směrem.

„Hej!“ řekla Emma. „Žádné fotky!“

Lidé na nás začínali civět. Už jsme se nepohybovali mezi komedianty v kostýmech a byli jsme hrozně nápadní.

„Pojďte za mnou,“ sykl Addison. „Všechny stopy vedou tímto směrem.“

Spěchali jsme za ním kolem bloku.

„Kéž by tu byl Millard,“ řekl jsem, „mohl by to tu prohledat, aniž by si ho někdo všiml.“

„Anebo kdyby tu byl Horác, možná by si vzpomněl na sen, který by nám pomohl,“ dodala Emma.

„Anebo by nám našel nové šaty,“ doplnil jsem ji.

„Jestli toho nenecháme, rozbrečím se,“ řekla Emma.

K přístavní hrázi jsme dorazili plní energie. Slunce se odráželo ve vodě úzké zátoky temné Temže a shluky turistů s kšilty proti slunci a ledvinkami okolo pasu se kolébaly do několika velkých člunů a jiní z nich zase ven. Čluny nabízely v podstatě stejné vyhlídkové plavby Londýnem.

Addison se zastavil. „Přivedli je sem,“ řekl. „Zdá se, že nastoupili do člunu.“

Prodírali jsme se davem za jeho nosem až k prázdnému molu. Stvůry určitě naložily naše přátele na loď a my teď musíme za nimi – ale jak? Chodili jsme sem a tam po hrázi a hledali nějakou možnost.

„To nevyjde,“ bručela Emma. „Tyhle čluny jsou moc velké a plné lidí. Potřebujeme něco malého – něco, co bychom mohli sami řídit.“

„Počkejte okamžik,“ řekl Addison a zavětřil. Odcupital s nosem u dřevěných prken. Šli jsme za ním přes hráz a po malé neoznačené rampě, které si turisté nevšímali. Vedla do dolního doku, pod úrovní ulice, ve výšce vodní hladiny. Nikdo tu nebyl, místo vypadalo opuštěně.

Tady se Addison zastavil s výrazem hlubokého soustředění ve tváři. „Tudy šli podivní.“

„Naši podivní?“ zeptala se Emma.

Znovu čenichal v doku a pak zavrtěl hlavou. „Ne naši. Ale je tu spousta stop, nových i starých, silných i slábnoucích, všechny smíchané dohromady. Tohle je pěšina, která se používá často.“

Před námi se dok zužoval a mizel pod hlavní přístavní hrází, kde ho pohltily stíny.

„Kdo ji často používá?“ zeptala se Emma a nervózně nahlížela do tmy. „Ještě jsem neslyšela o vchodu do smyčky pod nějakým dokem ve Wappingu.“

Addison na to neodpověděl. Nedalo se dělat nic jiného než jít dál a zkoumat, a tak jsme šli a vstoupili s obavami do stínu. Když se naše oči přizpůsobily, objevila se před námi další přístavní hráz – naprosto odlišná od té příjemné, sluncem zalité nad námi. Čluny tady dole byly zelené a prohnilé, sem tam rozbité. Klubko pištících krys poskakovalo mezi hromadou vyhozených plechovek, pak přeskočily na starobyle vyhlížející skif, který se pohupoval na tmavé hladině mezi dřevěnými pylony porostlými mechem.

„No,“ ozvala se Emma, „myslím, že tohle v krajním případě postačí…“

„Vždyť je to plné krys!“ vykřikl Addison zděšeně.

„Dlouho nebude,“ řekla Emma a zapálila v dlani malý plamínek. „Krysy nemají moc v oblibě moji společnost.“

Vypadalo to, že tam není nikdo, kdo by nás zastavil, a tak jsme vlezli do člunu, pozorně se vyhnuli těm nejchatrnějším prknům a začali jej odvazovat.

„STOP!“ zaburácel hlas zevnitř člunu.

Emma vykřikla, Addison vyštěkl a já jsem málem vyskočil z kůže. Muž, který seděl ve člunu – jak to, že jsme si ho až dosud nevšimli?! – pomalu vstal, centimetr po centimetru se narovnal, až se nad námi vztyčil. Měl nejmíň dva metry deset, obrovitá postava byla zahalená v pláštěnce a tvář skrýval pod tmavou kapucí.

„Já… já… moc mě to mrzí!“ koktala Emma. „Totiž… my jsme si mysleli, že ten člun je…“

„Spousta lidí se už pokusila Sharona okrást!“ hřímal muž. „A teď jsou jejich lebky domovem pro mořské tvory!“

„Přísahám, že jsme nechtěli…“

„My hned odejdeme,“ vypískl Addison a couval, „takže, pardon, že jsme vás obtěžovali, milorde.“

„TICHO!“ zaburácel majitel loďky a jedním dlouhatánským krokem vstoupil na molo. „Každý, kdo chce můj člun, musí za to ZAPLATIT!“

Byl jsem strachy bez sebe, a když Emma vykřikla „UTÍKEJ!“, už jsem se chystal. Udělali jsme ale sotva pár kroků, když mi noha proletěla shnilým prknem a já jsem se rozplácnul na mole. Snažil jsem se posbírat, ale noha vězela až po stehno v díře. Byl jsem v pasti, a když se Emma s Addisonem pro mě vrátili, bylo už pozdě. Muž nás dostihl, tyčil se nad námi a smál se, jeho chechtot se rozléhal okolo nás. Možná to byl jen klam, ale přísahal bych, že jsem zahlédl, jak mu z kapuce vyskočila krysa a další vyklouzla z rukávu, když pomalu napřahoval ruku směrem k nám.

„Nechej nás být, ty maniaku!“ křičela Emma a tleskala rukama, aby zažehla plamen. I když plamínek, který vytvořila, nepronikl tmu mužovy kapuce – měl jsem dojem, že by to nedokázalo ani slunce – ukázal nám, co drží v napřažené ruce. Nebyl to ani nůž, ani jiná zbraň. Byl to kus papíru, který držel mezi palcem a dlouhým bílým ukazovákem.

Podával mi ho, sehnul se tak, abych na něj dosáhl.

„Prosím,“ řekl klidně. „Přečti to.“

Zaváhal jsem. „Co je to?“

„Cena. A pár dalších informací o mých službách.“

Třásl jsem se strachy, ale natáhl jsem ruku a vzal si ten papír. Všichni jsme se nad něj naklonili a četli ho ve svitu Emmina plamene.

Podíval jsem se na lodníka. „Takže to jste vy?“ řekl jsem nejistě. „Vy jste… Sharon?“

„Osobně,“ odpověděl, z jeho úlisného hlasu mi vstávaly chlupy na krku.

„Dobrý ptáku, člověče, vyděsil jste nás k smrti!“ ozval se Addison. „Byl ten řev a humbuk skutečně nutný?“

„Omlouvám se. Zdříml jsem si a vy jste mě vylekali.“

„My jsme vylekali vás?“

„Chvíli jsem si myslel, že mi chcete opravdu ukrást loď,“ uchichtl se.

„Cha-cha!“ Emma se nuceně zasmála. „Ne, jen jsme… se chtěli ujistit, že je řádně přivázaná.“

Sharon se otočil a podíval se na skif, který byl jednoduše přivázán provazem k jednomu z dřevěných pylonů.

„A co jste zjistili?“ zeptal se a pod kapucí se roztáhl mdle bílý srpek úsměvu.

„Naprosto… v pořádku,“ řekl jsem. Konečně se mi podařilo uvolnit nohu z otvoru. „Opravdu dobře, uhm, přivázaný.“

„Sama bych neudělala ten uzel líp,“ připojila se Emma a pomáhala mi vstát.

„Mimochodem,“ vmísil se do hovoru Addison. „Ti, kteří se opravdu pokusili… jsou skutečně všichni…?“ Pohlédl na tmavou hladinu a nahlas polkl.

„O to se nestarejte,“ řekl lodník. „Vzbudili jste mě a jsem vám k službám. Čím můžu sloužit?“

„Potřebujeme si pronajmout váš člun,“ řekla Emma pevně. „Kormidlovat budeme sami.“

„To nepřipustím,“ řekl Sharon. „Téhle lodi vždycky velím já.“

„Ach, to je ovšem zlé!“ řekl Addison a nedočkavě se otočil k odchodu.

Emma ho chytila za obojek. „Počkej!“ sykla. „Ještě jsme tu neskončili.“ Roztomile se usmála na lodníka. „Takže, náhodou víme, že spousta podivných prošla tímto…“

Rozhlédla se okolo a hledala to správné slovo.

„… místem. Je to proto, že je tu někde poblíž vchod do smyčky?“

„Nechápu, co tím myslíš,“ řekl Sharon rozhodně.

„Fajn, ano, jasně, že to nemůžete přiznat. Naprosto vás chápu. Ale s námi jste v bezpečí. Jak vidíte, my jsme…“

Dloubl jsem do ní loktem. „Emmo, nedělej to!“

„Proč ne? Stejně už viděl mluvit psa a mě, jak dělám oheň. Pokud nemůžeme mluvit upřímně…“

„Ale nevíme, jestli on je,“ namítl jsem.

„Samozřejmě že je,“ řekla a pak se obrátila k Sharonovi. „Jste, že?“

Lodník na nás lhostejně zíral.

„Je, není?“ zeptala se Emma Addisona. „Necítíte to z něho?“

„Ne, ne zřetelně.“

„No, řekla bych, že na tom nesejde, pokud není stvůra.“ Blýskla po Sharonovi nenávistným pohledem. „Nejste, že ne?“

„Jsem byznysmen,“ odpověděl klidně.

„Který je zvyklý setkávat se s mluvícími psy a dívkami, které dokáží v dlaních zažehnout plamen,“ dodal Addison.

„V mém oboru se člověk setkává s nejrůznějšími lidmi.“

„Půjdu přímo k věci,“ řekl jsem a otřepával vodu nejprve z jedné nohy a pak z druhé. „Hledáme naše přátele. Myslíme, že asi tak během poslední hodiny tudy mohli projít. Většinou děcka, pár dospělých. Jeden je neviditelný, jedna se dokáže vznášet…“

„Těžko si jich nevšimnout,“ řekla Emma, „Vedla je ozbrojená banda stvůr.“

Sharon zkřížil paže do širokého černého X. „Jak jsem řekl, můj člun si pronajímají různí lidé, a všichni spoléhají na moji absolutní diskrétnost. O svých klientech nediskutuji.“

„Opravdu?“ řekla Emma. „Omluvte nás na okamžik.“

Vzala mě stranou a zašeptala mi do ucha.

„Jestli nezačne mluvit, doopravdy se naštvu.“

„Jen se neunáhluj,“ odpověděl jsem jí šeptem.

„Proč? Ty věříš těm povídačkám o lebkách a mořských tvorech?“

„Ano, docela ano. Vím, že je to odporný člověk, ale…“

„Odporný? Vždyť se prakticky přiznal k tomu, že obchoduje se stvůrami! Mohl by být i jedním z nich!“

„… ale je to užitečný odporný chlap. Mám pocit, že přesně ví, kam naše kamarády odvedli. Jde jen o to klást ty správné otázky.“

„Tak se tedy do toho pusť,“ řekla nazlobeně.

Obrátil jsem se k Sharonovi a řekl s úsměvem: „Co mi můžete říct o svých okružních plavbách?“

Okamžitě se rozzářil. „Konečně téma, o kterém mohu svobodně mluvit. Náhodou mám nějaké informace zrovna tady…“ Elegantně se otočil a šel k nedalekému pylonu. Byla k němu hřebíky přitlučena police a na ní vystavena lebka navlečená ve starobylém leteckém úboru – kožené čepici, ochranných brýlích a frajerském šátku. Mezi zuby svírala několik letáků. Sharon jeden vytáhl a podal mi ho. Byl to laciný turistický průvodce, který vypadal, jako by ho vytiskli v dobách, kdy byl můj dědeček klukem. Listoval jsem stránkami, Sharon si odkašlal a dal se do řeči.

„Podívejme se, co tu máme. Rodiny mají rády balíček Hladomor a plameny… ráno se vydáváme proti proudu řeky a sledujeme, jak Vikingové vyhazují nemocné ovce přes městské hradby, pak následuje chutný oběd, který dostávají s sebou, a vracíme se večer Velkým požárem roku 1666, to je po setmění opravdu lahůdka, plameny se odrážejí na hladině, opravdu velice hezké. Anebo pokud nemáte tolik času, máme tu roztomilou šibenici hned za Popravištěm – hned po západu slunce, velmi oblíbenou mezi novomanželi – někteří piráti s nevymáchanou pusou při ní velmi květnatě mluví, než je oběsí. Za malý poplatek se s nimi můžete dokonce nechat vyfotit!“

Uvnitř brožury byly obrázky rozesmátých turistů radujících se na místech, která právě popsal. Na poslední straně byla fotografie jednoho ze Sharonových hostů, jak pózuje s bandou nepřívětivých pirátů s noži a puškami.

„Podivní tohle dělají pro legraci?“ divil jsem se.

„To je ztráta času,“ zašeptala Emma a nervózně za námi popocházela. „Vsadím se, že jenom čeká na další patrolu stvůr.“

„To si nemyslím,“ řekl jsem. „Jen počkej…“

Sharon pokračoval, jako by nás neslyšel. „… a když proplouváme pod Londýnským mostem, můžete vidět hlavy všech těch šílenců napíchnuté na kopí! A konečně, tohle je naše nejžádanější exkurze a osobně moje nejoblíbenější. Ale ach – to nevadí,“ řekl upejpavě a zamával rukou, „když nad tím tak přemýšlím, pochybuji, že byste měli zájem o Ďáblův akr.“

„Proč ne?“ zeptala se Emma. „Příliš pěkné a roztomilé?“

„Vlastně je to docela drsné místo. Určitě nic pro děti…“

Emma dupla nohou a rozhoupala celé prohnilé molo. „Tam odvedli naše přátele, že?“ zařvala. „Že?“

„Nerozčilujte se, slečno. Vaše bezpečnost je moje největší starost.“

„Přestaňte nás tahat za nos a řekněte nám, co tam je!“

„Nuže, když na tom trváte…“ Sharon vyloudil zvuk, jako by vklouzl do teplé lázně, a začal o sebe třít šlachovité ruce, jako by mu jen pomyšlení na to přinášelo potěšení. „Ohavné věci,“ řekl. „Strašidelné věci. Odporné věci. Cokoliv si přejete, pokud se vám líbí to, co je ohavné, strašidelné a odporné. Často sním o tom, že pověsím tohle řemeslo na hřebík a jednoho dne tam odejdu na odpočinek, a možná povedu malá jatka v Ronící ulici…“

„Jak že se to místo jmenuje?“ zeptal se Addison.

„Ďáblův akr,“ odpověděl mu lodník s nostalgií v hlase.

Addison se otřásl od čenichu až ke konci ohonu. „Znám to tam,“ řekl vážně. „Je to otřesné místo – ten nejnemravnější a nejnebezpečnější slum v celé dlouhé historii Londýna. Slyšel jsem příběhy o podivných zvířatech, která tam byla dopravena v klecích a donucena účastnit se krvavých zápasů. Chmůrvědi stáli proti emurafám, šimpnoceři proti plamozám… rodiče proti vlastním dětem! Přinuceni mrzačit se a zabíjet se navzájem pro zábavu několika zvrácených podivných.“

„Nechutné,“ řekla Emma. „Který z podivných by se účastnil něčeho takového?“

Addison smutně pokýval hlavou. „Psanci… žoldáci… vyhnanci…“

„Ale v říši podivných žádní psanci nejsou!“ namítla Emma. „Každého z podivných, který je usvědčen ze zločinu, odvede domobrana do trestné smyčky!“

„Jak málo toho víte o svém vlastním světě,“ řekl lodník.

„Když zločince nechytíš, nemůžeš je zavřít do vězení,“ vysvětloval Addison. „Ne, pokud utečou do smyčky, jako byla ta první – do smyčky, kde neplatí žádné zákony a je v ní bezvládí.“

„To zní jako samo Peklo,“ poznamenal jsem. „Proč by tam někdo šel ze své vlastní vůle?“

„To, co je pro někoho Peklem,“ řekl lodník, „je pro jiné rájem. Je to poslední skutečně svobodné místo. Místo, kde koupíte cokoliv, prodáte cokoliv…“ Naklonil se ke mně a ztlumil hlas. „Anebo ukryjete cokoliv.“

„Třeba unesené ymbryny a podivné děti?“ zeptal jsem se. „Tohle máte na mysli?“

„Nic takového jsem neřekl,“ pokrčil lodník rameny a věnoval se kryse, kterou vytáhl z lemu pláštěnky. „Tichoučko, Percy, táta pracuje.“

Zatímco něžně pokládal krysu stranou, dali jsme s Emmou a Addisonem hlavy k sobě. „Co na to říkáte?“ šeptal jsem. „Mohlo by to… ďábelské místo… být skutečně tím, kam odvedli naše přátele?“

„No, musí držet své vězně uvnitř nějaké smyčky, a to pěkně staré smyčky,“ řekla Emma. „Jinak by většina z nás rychle zestárla a za den či dva zemřela…“

„Ale copak stvůrám sejde na tom, jestli umřeme?“ namítl jsem. „Chtějí nám jen ukrást naše duše.“

„Možná, ale nemůžou nechat umřít ymbryny. Potřebují je k tomu, aby znovu zopakovaly událost z roku 1908. Nevzpomínáš si na ten jejich šílený plán?“

„To, o čem neustále fantazíroval Golan? Nesmrtelnost a vláda nad světem…“

„Přesně. Proto už celé měsíce unášejí ymbryny a potřebují je držet na nějakém místě, kde se z nich nestane scvrklé jablko, je to tak? Což znamená, že potřebují pěkně starou smyčku. Nejmíň osmdesát, sto let. A jestliže je Ďáblův akr skutečně džungle zkaženosti, kde neplatí žádné zákony…“

„To také je,“ podotkl Addison.

„… pak mi připadá jako dokonalé místo, kde stvůry schovávají svoje zajatce.“

„A rovnou v srdci podivného Londýna,“ řekl Addison. „Rovnou všem pod nosem. Vychytralí mizerové…“

„Myslím, že je to jasné,“ řekl jsem.

Emma vykročila rázně k Sharonovi. „Koupíme si tři lístky na to nechutné, strašidelné místo, které jste popsal, prosím.“

„Jste si opravdu jistí, že to chcete?“ zeptal se lodník. „Nevinné ovečky jako vy se občas z Ďáblova akru nevrátí.“

„Jsme si jistí,“ řekl jsem.

„Tak tedy dobrá. Ale neříkejte, že jsem vás nevaroval.“

„Jediný problém je, že nemáme tři zlaťáky,“ řekla Emma.

„Opravdu?“ Sharon spojil své dlouhé prsty do stříšky a vzdychl. Jeho dech smrděl jako otevřený hrob. „Normálně trvám na platbě předem, ale dnes ráno jsem velkorysý. Váš kurážný optimismus je okouzlující. Udělám to pro vás na dluh.“ A pak se zasmál, jako kdyby věděl, že mu nikdy nezaplatíme, ustoupil stranou a rukou v pláštěnce ukázal směrem ke člunu.

„Vítejte na palubě, děti.“

Než jsme se nalodili, Sharon s velkou okázalostí vyhnal ze člunu šest pobíhajících krys – jako kdyby vyjížďka bez otravných hlodavců byla nějakým přepychem, který si mohou dovolit jen VIP mezi podivnými. Pak nabídl Emmě rámě a pomohl jí vstoupit na palubu. Seděli jsme vedle sebe na prosté dřevěné lavici. Zatímco Sharon odvazoval provaz, přemítal jsem, jestli to, že mu důvěřujeme, je jen pošetilost, anebo jsme už překročili hranici lehkomyslnosti, jako bychom si chtěli zdřímnout uprostřed silnice.

Potíž s takovou hranicí mezi trochu pošetilým a naprosto nerozumným chováním je v tom, že často nevíte, na které její straně jste, dokud není příliš pozdě. V době, kdy se věci vyvinou dostatečně na to, abyste je byli schopni posoudit, jste už stiskli tlačítko, letadlo opustilo hangár, anebo – jako v našem případě – člun se odpoutal od mola. A když jsem pozoroval Sharona, jak odráží člun od mola bosou nohou, která nevypadala tak docela jako lidská – prsty měl dlouhé jako malé hot-dogy a silné zažloutlé nehty zkroucené jako pařáty –, uvědomil jsem si se skličující jistotou, na které straně jsme my, i to, že je už příliš pozdě s tím něco udělat.

Sharon trhnul šňůrou zapalování malého přívěsného motoru a ten zakašlal v oblaku modrého dýmu. Složil dlouhé nohy pod sebe a sedl si do louže tmavé látky své pláštěnky. Túroval kuckající motor a pak vykormidloval z přístavní hráze lesem tyčících se dřevěných pylonů do teplého slunečního svitu. Ocitli jsme se v kanále, uměle vytvořeném přítoku Temže, který z obou stran lemovaly lesknoucí se budovy a na němž se pohupovalo víc loděk než v dětské vaničce při koupání – červené remorkéry a široké, ploché bárky a vyhlídkové čluny, jejichž horní paluby byly plné lidí dychtivých nadýchat se čerstvého vzduchu. Zvláštní bylo, že nikdo z nich nenamířil fotoaparát na neobvyklé plavidlo s andělem smrti u kormidla, dvěma dětmi od krve sedícími na lavici a se psem v brýlích koukajícím přes bok lodi, které probublalo okolo nich, ba zdálo se, že si ho nikdo ani nevšiml. Což bylo vlastně dobře. Očaroval snad Sharon nějak svůj člun, aby ho mohli vidět jen podivní? Rozhodl jsem se uvěřit tomu, že to tak bylo, protože v člunu se stejně nedalo nikde skrýt, kdyby to snad bylo třeba.

Když jsem si člun prohlížel v denním světle, všiml jsem si, že je nezvykle jednoduchý, až na složitě vyřezávanou galionovou figuru na přídi. Měla tvar tlustého šupinatého hada, který se stáčel vzhůru v ladném esíčku, ale tam, kde měla být jeho hlava, byla obrovská oční bulva, bez víček a velká jako meloun zírala navěky někam vpřed.

„Co je to?“ zeptal jsem se a přejel jsem rukou po jejím naleštěném povrchu.

„Tisové dřevo,“ překřikoval Sharon předení motoru.

„Cože jako?“

„Z toho je to udělané.“

„Ale k čemu to je?“

„K vidění!“ odpověděl nedůtklivě.

Sharon zatúroval motorem – možná jen proto, aby mě umlčel – a jak jsme nabírali rychlost, příď se jemně vynořovala z vody. Zhluboka jsem se nadechl, užíval si slunce a větru, které se mi opíraly do tváře. Addison vyplázl jazyk a nechal ho viset z tlamy, stál opřený tlapkami o bok lodi a vypadal tak šťastně, jak jsem ho ještě nikdy předtím neviděl.

Jaký krásný den na cestu do Pekla.

„Přemýšlela jsem o tom, jak ses tam dostal,“ ozvala se Emma, „jak ses dostal zpátky do přítomnosti.“

„Prima,“ řekl jsem. „Co myslíš?“

„Existuje jediné vysvětlení, které dává nějaký smysl – i když ne nějak moc. Když jsme byli dole v těch tunelech se všemi těmi stvůrami a pak jsme se dostali zpět do přítomnosti, důvod, proč jsi šel s námi a nepokračoval v osmnáctém čemsi, najednou sám, byl, že slečna Peregrinová byla nablízku a pomohla ti přejít, aniž by si toho někdo všiml.“

„Nevím, Emmo, připadá mi to…“ Zaváhal jsem, nechtěl jsem být hrubý. „Ty si myslíš, že se skrývala v tunelu?“

„Říkám jenom, že je to možné. Nemáme tušení, kde byla.“

„Mají ji stvůry. Caul to přiznal!“

„Odkdy věříš tomu, co říkají stvůry?“

„Dostalas mě,“ připustil jsem. „Ale protože se Caul vychloubal, že ji mají, myslel jsem si, že asi říkal pravdu.“

„Možná… anebo to řekl jen proto, aby nám vzal odvahu a donutil nás vzdát se. Snažil se nás přesvědčit, abychom se podvolili jeho vojákům, pamatuješ?“

„To je pravda,“ zamračil jsem se. Začínal jsem se už ztrácet ve všech těch možnostech. „Dobrá, nehádejme se. Řekněme, že slečna Peregrinová byla v tom tunelu s námi. Proč by se obtěžovala poslat mě zpátky do současnosti jako zajatce stvůr? Hrozilo nám, že nám vysají naše druhé duše. Byl bych na tom líp, kdybych zůstal v té smyčce.“

Na okamžik vypadala Emma opravdu zaraženě. Pak se jí tvář rozjasnila a řekla: „Pokud se ovšem nepředpokládá, že ty a já zachráníme všechny ostatní. Možná to všechno byla součást jejího plánu.“

„Ale jak mohla vědět, že stvůrám utečeme?“

Emma se podívala po očku na Addisona. „Možná nám pomohla,“ zašeptala.

„Hmm, tenhle hypotetický řetěz událostí začíná být skutečně nepravděpodobný.“ Nadechl jsem se a pečlivě volil slova. „Vím, že chceš věřit tomu, že slečna Peregrinová je tady někde, na svobodě a dává na nás pozor. Já taky…“

„Přeju si to tak moc, až to bolí,“ špitla.

„Ale kdyby byla volná, copak by se s námi nesnažila nějak spojit? A jestli je do toho nějak zapojený i on,“ řekl jsem tiše a kývl hlavou směrem k Addisonovi, „copak by se o tom už nějak nezmínil?“

„Ne, pokud přísahal, že dodrží tajemství. Možná je příliš nebezpečné to někomu říct, dokonce i nám. Kdybychom věděli, kde slečna Peregrinová je, a někdo by zjistil, že to víme, mohli bychom při mučení selhat…“

„A on ne?“ řekl jsem trochu víc nahlas. Pes se na nás podíval, tváře se mu nadouvaly a jazyk legračně zaplácal, jak se do něj opíral vítr. „Hola, vy tam!“ zavolal. „Už jsem napočítal padesát šest ryb, i když jedna či dvě z nich možná nebyly ryby, ale odpadky. O čem si to vy dva šeptáte?“

„Ale, o ničem,“ řekla Emma.

„Nějak o tom pochybuji,“ zabručel, ale nad jeho podezřením brzy zvítězily jeho instinkty a za okamžik vyjekl: „Ryba!“ Jeho pozornost se znovu zaměřila na vodu. „Ryba… ryba… odpadky… ryba…“

Emma se ponuře zasmála. „Je to naprosto šílená domněnka, já vím. Ale můj mozek funguje jako stroj na výrobu nadějí.“

„To jsem rád,“ řekl jsem. „Můj generuje ty nejhorší možné scénáře.“

„Pak tedy potřebujeme jeden druhého.“

„Ano. Ale myslím, že to už přece víme.“

Jak se člun na hladině neustále zvedal a klesal, přibližovali jsme se k sobě a zase vzdalovali, přibližovali a vzdalovali.

„Určitě byste se nevydali raději na romantickou plavbu?“ zeptal se Sharon. „Ještě není příliš pozdě.“

„Určitě ne,“ řekl jsem. „Máme poslání.“

„Pak navrhuji, abyste otevřeli tu bednu, na které sedíte. Až přeplujeme, budete to, co je uvnitř, potřebovat.“

Otevřeli jsme víko zavěšené na pantech a našli velkou celtovou plachtu.

„Na co to je?“ zeptal jsem se.

„Úkryt,“ odpověděl Sharon a zakormidloval se člunem do ještě užšího kanálu lemovaného novými, draze vyhlížejícími domy. „Až dosud jsem vás dokázal schovat z dohledu, ale ochrana, kterou poskytuji, nefunguje uvnitř Akru – a za vjezdem hledají odporné nátury neustále nějakou snadnou kořist. A vy jste stoprocentně snadná kořist.“

„Věděl jsem, že jste to nějak zaonačil,“ řekl jsem. „Ani jeden turista se na nás nepodíval.“

„Je bezpečnější sledovat, jak se páchají historická zvěrstva, když vás ti, co je páchají, nevidí,“ vysvětloval. „Copak mohu připustit, aby moji zákazníci padli za oběť Vikingům? Představte si tu kritiku ze strany klientů!“

Rychle jsme se blížili k něčemu, co připomínalo tunel – přemostěný úsek kanálu, asi tak sto stop dlouhý, na němž se vypínala budova, která vypadala jako skladiště či stará továrna. Na vzdáleném konci zářil půlkruh modré oblohy a třpytila se voda. Mezi tím a místem, kde jsme se právě nacházeli my, byla jen temnota. Vypadalo to jako vstup do časové smyčky.

Vytáhli jsme ohromnou plachtu, která zaplnila půl člunu. Emma si lehla vedle mě a schoulili jsme se pod celtu, její okraj jsme si vytáhli po bradu, jako by to byla peřina. Jak člun klouzal po hladině pod mostem do stínu, Sharon vypnul motor a ukryl jej pod další, menší plachtou. Pak vstal a natáhl skládací tyč, ponořil ji do vody, až se dotkla dna, a začal člun odstrkovat tyčí dlouhými, tichými záběry.

„Mimochodem,“ ozvala se Emma, „před jakými ‚ohavnými náturami‘ se skrýváme? Před stvůrami?“

„Ve světě podivných je více zloduchů než jen ty vaše nenáviděné stvůry,“ řekl Sharon a jeho hlas zněl ozvěnou kamenným tunelem. „Prospěchář převlečený za přítele může být úplně stejně nebezpečný jako otevřený nepřítel.“

Emma si vzdychla. „Musíte mluvit pořád tak neurčitě?“

„Vaše hlavy!“ vyštěkl. „I tvoje, pse.“

Addison se vplížil pod celtu a přetáhli jsme si ji přes obličeje. Pod plachtou bylo černo a horko a hrozně páchla motorovým olejem.

„Bojíte se?“ zašeptal Addison ve tmě.

„Ani ne,“ řekla Emma. „Ty jo, Jacobe?“

„Až se mi chce zvracet. A vy, Addisone?“

„Ovšem že ne,“ řekl pes. „Ustrašenost nepatří k vlastnostem mého plemene.“

Ale pak se vtiskl rovnou mezi Emmu a mě a cítil jsem, jak se celý třese.

* * *

Některé změny kurzu jsou rychlé a hladké jako dálnice, ale tohle připomínalo jízdu po zvlněné silnici plné výmolů, kymáceli jsme se jako na vlásence a odráželi se od útesů – a to všechno v naprosté tmě. Když bylo konečně po všem, hlava se mi točila a krev bušila do spánků. Přemýšlel jsem, jaký neviditelný mechanismus způsobil, že některé přechody jsou těžší než jiné. Možná je cesta jen stejně krutá jako její cíl, a tohle vypadalo na vjezd do divočiny, protože přesně tak jsme se také cítili.

„Jsme na místě,“ oznámil Sharon.

„Jste v pořádku?“ zeptal jsem se a zašátral po Emmině ruce.

„Musíme se vrátit,“ zaskučel Addison. „Nechal jsem tam ledviny.“

„Buďte zticha, dokud nenajdu nějaké nenápadné místo, kde vás vyložím,“ řekl Sharon.

Je úžasné, jak se vám zdokonalí sluch ve chvíli, kdy nemůžete používat zrak. Jak jsem tak nehnutě ležel pod plachtou, hypnotizovaly mě zvuky minulého světa, který žil okolo nás. Zprvu tu bylo jen cákání Sharonovy tyče ve vodě, ale brzy se přidaly další zvuky, všechny se spojovaly dohromady a vykreslily v mé mysli do detailu vyvedený výjev. To pravidelné plácání dřeva ve vodě patřilo, jak jsem si představoval, veslům okolo projíždějícího člunu, který byl plný ryb. Představoval jsem si dámy, které jsem slyšel na sebe pokřikovat, jak se vyklánějí z oken proti sobě stojících domů a vyměňují si přes kanál klepy a u toho věší vyprané prádlo. Před námi radostně halekaly děti a štěkal pes a v dálce jsem rozeznával hlasy zpívající do rytmu kladiv: „Naslouchejte zvonění kladiv, naslouchejte zatloukání hřebíků!“ Brzy jsem si představoval odvážné kominíky v cylindrech, jak kráčejí drsně kouzelnými ulicemi, a jak se lidé sdružují, aby ulehčili svému životnímu osudu popovídáním a písničkou.

Nemohl jsem si pomoci. Všechno, co jsem o viktoriánských slumech věděl, pocházelo ze školní verze muzikálu Oliver Twist. Když mi bylo dvanáct, hrál jsem v něm v místním divadle. Byl jsem Sirotek číslo pět, pokud vás to zajímá, a měl jsem před představením tak šílenou trému, že jsem předstíral žaludeční nevolnost a sledoval celou hru ze zákulisí, oblečený v kostýmu a s kyblíkem na zvratky mezi nohama.

Taková tedy byla scéna v mé hlavě, když jsem si všiml malé dírky v plachtě kousek od mého ramene – bezpochyby dílo krys – a když jsem se malinko pohnul, mohl jsem tudy koukat ven. Během několika sekund se šťastná, muzikálem inspirovaná představa krajiny rozplynula jako malba Salvadora Dalího. První hrůzou byly domy, které kanál lemovaly, ačkoliv nazývat je domy bylo příliš velkorysé. Byly prohnuté a shnilé a nikde ani jedna rovná linie. Hrbily se jako řada vyčerpaných vojáků, kteří usnuli na hlídce. Zdálo se, že jediné, co brání tomu, aby spadly rovnou do vody, je fakt, že jsou natěsnány jeden vedle druhého – to a černozelený potah špíny, která je z jedné třetiny pokrývala silnou vrstvou bláta. Na každé rozviklané verandě stála krabice připomínající rakev, a až tehdy, když jsem z jedné z nich uslyšel hlasité zahekání a viděl, jak z ní cosi vypadlo do vody, uvědomil jsem si, čemu slouží, i to, že to plácání, které jsem předtím slyšel, nepochází od vesel, ale vychází z latrín, které přispívaly k té špíně, jež je držela pohromadě.

Ženy, které na sebe pokřikovaly přes kanál, se vykláněly z oken, jak jsem si představoval, ale nevěšely prádlo a rozhodně si nesdělovaly klepy – alespoň teď ne. Teď na sebe pokřikovaly nadávky a výhrůžky. Jedna mávala rozbitou lahví a opile se smála, zatímco druhá ji častovala přívlastky, kterým jsem skoro nerozuměl („Seš jenom obyčejná štětka, co by šla za čtvrťák se samotným ďáblem!“) – což znělo paradoxně, pokud jsem ji pochopil správně, protože ona sama byla do pasu nahá a nezdálo se, že by jí vadilo, kdyby ji někdo viděl. Obě na chvíli přestaly a zahvízdaly na Sharona, když jsme proplouvali okolo, ale on jim nevěnoval pozornost.

Snažil jsem se z hlavy vymazat ten obraz, ale nahradil jsem jej něčím ještě horším: před námi byla parta dětí, které seděly na vratké lávce vedoucí přes kanál a houpaly nohama. Svázaly psovi zadní nohy šňůrou a spustily ho nad vodu, občas to nebohé zvíře ponořily do vody a řehtaly se, když se jeho zoufalý štěkot změnil v bubliny. Odolal jsem pokušení odkopnout plachtu a zařvat na ně. Ještě že to neviděl Addison, protože kdyby ano, žádný rozum by mu nezabránil v tom, aby se na ně vrhl s vyceněnými zuby a odhodil naši plachtu.

„Vidím, o co ti jde,“ zamumlal Sharon směrem ke mně. „Pokud se chceš rozhlédnout, jen chvilku počkej, dokud se nedostaneme z toho nejhoršího.“

„Ty se koukáš ven?“ zašeptala Emma a šťouchla do mě.

„Možná,“ odpověděl jsem a přesně to jsem dělal.

Lodník na nás sykl, abychom byli zticha. Vytáhl z vody tyč, odkryl rukojeť a objevila se krátká čepel. Když jsme projížděli okolo těch kluků, namířil čepel na provaz a přeťal jej. Pes spadl do vody a vděčně plaval pryč. Kluci řvali vzteky a začali na nás házet, co jim přišlo pod ruku. Sharon plul dál a nevšímal si jich, stejně jako ignoroval ty ženy, dokud mu těsně kolem hlavy neproletěl ohryzek jablka. Vzdychl, otočil se a klidně stáhl dozadu kapuci své pláštěnky – jen tolik, aby ho ti kluci mohli vidět, ale já ne.

Ať zahlédli cokoliv, muselo je to vyděsit k smrti, protože všichni s křikem utíkali pryč z lávky, jeden tak rychle, až zakopl a spadl do smrduté vody. Sharon se pro sebe zachechtal, a než se otočil, nasadil si znovu kapuci.

„Co se stalo?“ zeptala se poplašeně Emma. „Co to bylo?“

„Uvítání Ďáblova akru,“ odpověděl Sharon. „Jestli se chcete podívat, kde jsme, můžete si stáhnout plachtu kousek dolů a já se vám po zbytek společného času pokusím udělat za vaši platbu průvodce.“

Stáhli jsme si plachtu k bradě a Emma i Addison otevřeli ústa – Emma, myslím, nad tím, co viděla, a Addison, soudě podle jeho pokrčeného nosu, nad zápachem. Byl neskutečný, jako by se okolo nás vařil guláš ze splašků.

„Na to si zvyknete,“ řekl Sharon a studoval moji svraštělou tvář.

Emma mě popadla za ruku a vzdychla: „Ach, to je strašné…“

A bylo. Teď, když jsem je viděl oběma očima, vypadalo to místo ještě ďábelštěji. Základy všech domů se rozkládaly a připomínaly kaši. Protrhlé dřevěné lávky, některé ne širší než jedno prkno, protínaly kanál křížem krážem jako kolíbka a páchnoucí břehy lemovaly hromady odpadků, kterými prolézali nejrůznější tvorové. Jedinými barvami tu byly odstíny černé, žluté a zelené, vlajka mravní špíny a úpadku, ale převládala černá. Černé skvrny byly na každé ploše, na každé tváři a pruhy černého kouře se valily z komínů všude kolem nás – a ještě zlověstněji z komínů továren v dálce, které o sobě dávaly vědět duněním, hlubokým a prvotním jako dunění válečných bubnů, a tak silným, že se třásla všechna okna, která ještě nebyla rozbitá.

„Tohle, přátelé, je Ďáblův akr,“ spustil Sharon pomalu a jen tak hlasitě, abychom ho slyšeli my. „Současný počet obyvatel sedm tisíc dvě stě šest, oficiálně nula. Moudří představitelé města odmítají vůbec připustit existenci toho místa. Ta okouzlující voda, jejíž proud nás teď unáší, se jmenuje Zimničná stoka a odpad z továren, lidské výkaly a mrtvoly zvířat, které do ní neustále vtékají, nejsou jen zdrojem čarovného odéru, ale i epidemií, které tu propukají tak pravidelně, že byste si podle nich mohli nastavit hodinky, a jsou tak ohromné, že celá tato oblast byla přejmenována na ‚hlavní město cholery‘.

„A přece…“ Zvedl paži v černé látce směrem k dívce, která nabírala vodu do kbelíku. „Pro mnohé z těchto nešťastníků slouží jako stoka i potůček současně.“

„Přece tohle nebude pít!“ řekla Emma zděšeně.

„Za pár dní, až se těžší částice usadí, sebere z vrchu nejčistší tekutinu.“

Emma ucukla hrůzou. „To ne…“

„Ale ano. Hrozná hanba,“ řekl Sharon nenuceně a pak pokračoval v odříkávání faktů, jako by citoval z nějaké knihy. „Hlavním zaměstnáním obyvatelstva je přebírání odpadků a lákání cizinců do Akru, aby je praštili po hlavě a okradli. Pro zábavu pijí jakoukoliv hořlavou kapalinu, která se jim namane, a falešně zpívají z plných plic. Hlavním exportním artiklem oblasti jsou roztavená struska, kostní moučka a bída. K významným pamětihodnostem patří…“

„Nepřipadá mi to legrační,“ přerušila ho Emma.

„Prosím?“

„Říkám, že to není legrační! Tihle lidé trpí, a vy si z nich tropíte žerty!“

„Já nežertuji,“ odpověděl Sharon pánovitě. „Sděluji vám cenné informace, které vám mohou zachránit život. Ale jestli se chcete raději vrhnout do této džungle bez vědomostí…“

„To ne,“ řekl jsem. „Velmi ji to mrzí. Prosím, pokračujte.“

Emma po mně vrhla nesouhlasný pohled a já jsem jí oplatil stejným. Teď nebyla vhodná chvíle na politickou korektnost, i když Sharon mluvil trochu bezcitně.

„Nemluvte tak nahlas, pro Háda,“ řekl Sharon podrážděně. „Tedy jak jsem říkal. K významným pamětihodnostem patří Vězení sv. Rutledge pro nalezence, pokroková instituce, která vězní sirotky ještě předtím, než dostanou příležitost spáchat nějaký zločin, čímž šetří společnosti ohromné náklady a problémy. Dále Útulek sv. Barnabáše pro blázny, šarlatány a darebáky, který funguje na dobrovolné a ambulantní bázi a je téměř vždy prázdný, a Kouřová ulice, která je už osmdesát sedm let v plamenech kvůli požáru v podzemní dráze, který se nikdo neobtěžuje uhasit. Ach,“ řekl a ukázal na zčernalou proluku mezi dvěma domy na břehu. „Tady je jeden konec té ulice, která, jak vidíte, shořela na uhel.“

V proluce pracovalo několik mužů, bušili kladivy do dřevěného rámu – předpokládal jsem, že přestavují jeden z domů – a když nás uviděli, jak projíždíme okolo, zastavili a pozdravili Sharona, který jim jen symbolicky zamával na oplátku, jako by byl trochu na rozpacích.

„Vaši přátelé?“ zeptal jsem se.

„Vzdálení příbuzní,“ zamumlal. „Stavění šibenic je naše rodinné řemeslo…“

„Stavění čeho?“ zeptala se Emma.

Než mohl odpovědět, muži se dali znovu do práce, oháněli se kladivy a zpívali nahlas: „Naslouchej zvonění kladiv! Naslouchej zatloukání hřebíků! Jak prima je stavět šibenici, lék na všechny bolesti!“

Kdybych nebyl tak vyděšený, nahlas bych se rozchechtal.

* * *

Proplouvali jsme Zimničnou stokou. S každým Sharonovým záběrem se kanál zužoval, jako by se kolem nás uzavíraly ruce. Někdy byly břehy u sebe tak blízko, že lávky byly zbytečné, v podstatě jste mohli přeskočit ze střechy na střechu. Šedá obloha vykukovala jen štěrbinami mezi domy a všechno dole se dusilo v šeru. Sharon neustále žvanil jako oživlá učebnice. Během několika minut shrnul módní trendy Ďáblova akru (populární byly ukradené paruky, které se nosily zavěšené na opasku), hrubý domácí produkt (stabilně v záporných číslech) i historii osídlování (podnikajícími pěstiteli červů počátkem dvacátého století). Právě se chystal pustit do nejvýznamnějších kousků architektury, když ho Addison, který se po celou tu dobu vrtěl vedle mě, konečně přerušil.

„Zdá se, že znáte všechny nejnovější údaje o téhle špinavé díře s výjimkou jakéhokoliv faktu, který by nám byl byť jen vzdáleně užitečný.“

„Jako například?“ řekl Sharon a bylo znát, že ztrácí trpělivost.

„Komu tady můžeme věřit?“

„Absolutně nikomu.“

„Jak najdeme podivné, kteří v téhle smyčce žijí?“ přidala se Emma.

„To nechtějte.“

„Kde drží stvůry naše přátele?“ zeptal jsem se já.

„Takové informace obchodu nesvědčí,“ odpověděl Sharon klidně.

„Pak nás tedy z tohohle prokletého člunu vyložte a my se vydáme hledat je sami!“ řekl Addison. „Ztrácíme drahocenný čas a váš nekonečný monolog mě uspává. Najali jsme si lodníka, ne učitele!“

Sharon si odkašlal. „Za vaši neomalenost bych vás měl vyklopit do Stoky, ale kdybych to udělal, nikdy bych nedostal zlaté mince, které mi dlužíte.“

„Zlaté mince!“ vyhrkla Emma a skoro si znechuceně odplivla. „A co blaho našich podivných kamarádů? A co loajalita?“

Sharon se uchichtl. „Kdybych se staral o tyhle věci, byl bych už dávno mrtvý.“

„A nebylo by nám všem líp?“ zamumlala Emma a odvrátila pohled.

Když jsme mluvili, vlnila se okolo nás mlha. Nepřipomínala ani trochu šedý opar Cairnholmu – tahle mlha byla mastná a žlutohnědá, barvou a konzistencí se podobala dýňové polévce. Zdálo se, že to, jak se náhle objevila, Sharona znepokojilo, a s tím, jak scenérie před námi potemněla, rychle otáčel hlavou ze strany na stranu, jako kdyby očekával nepříjemnosti – anebo vyhlížel místo, kde nás vyklopí.

„Sakra, sakra, sakra,“ drmolil. „To je špatné znamení.“

„Je to jen mlha,“ řekla Emma. „Nebojíme se mlhy.“

„Já taky ne,“ řekl Sharon, „ale tohle není mlha. To je temno a je vytvořeno uměle. V temnotě dochází k odporným věcem a my se z ní musíme co nejrychleji dostat.“

Sykl na nás, abychom se zakryli plachtou, a my jsme poslechli. Znovu jsem se díval svou dírou. O pár okamžiků později se z mlhy vynořil jakýsi člun a projížděl těsně okolo nás opačným směrem. U vesel seděl muž a žena na sedátku, a i když je Sharon pozdravil, zírali jen za sebe – a pokračovali v tom, dokud je mlha za námi opět nepohltila. Sharon si něco mumlal pod vousy a manévroval k levému břehu a malému doku, které jsem sotva rozeznal. Ale když jsme zaslechli kroky na dřevěných prknech a tiché hlasy, Sharon se opřel do tyče a prudce člun odrazil.

Jezdili jsme křížem krážem od břehu ke břehu a hledali místo, kde přistát, ale pokaždé, když jsme se už už blížili ke svému cíli, Sharon spatřil něco, co se mu nelíbilo a znovu člun odstrčil. „Supové,“ mumlal. „Všude samí supové…“

Žádného jsem sám neviděl, dokud jsme nepluli pod prověšenou lávkou, přes kterou nad námi přecházel nějaký muž. Když jsme byli právě pod ním, zastavil se a pohlédl dolů. Otevřel ústa, aby se zhluboka nadechl – asi se chystá volat o pomoc, pomyslel jsem si – ale to, co vyšlo z jeho úst, nebyl hlas, ale výtrysk těžkého žlutého kouře, který vyplivl směrem na nás, jako když z hasičské hadice vytryskne proud vody.

Zpanikařil jsem a zadržel dech. Co když je to bojový plyn? Ale Sharon si nezakryl tvář ani nesáhl po masce – jen stále drmolil „Sakra, sakra, sakra“, zatímco mužův dech vířil okolo nás, mísil se s temnotou a snižoval viditelnost na nulu. Během několika sekund ten muž, lávka, na které stál, i břehy po obou stranách zmizeli.

Vystrčil jsem hlavu (stejně nás teď nikdo nemohl vidět) a tiše jsem zašeptal: „Když jste říkal, že je to vytvořeno uměle, člověkem, bral jsem to, že tím myslíte komíny, ne doslova…“

„No, páni,“ řekla Emma a také vykoukla zpod plachty. „K čemu to je?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sirotčinec slečny Peregrinové: Knihovna duší.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.