POHÁDKY

z námořníkova klobouku

Luděk Záveský

RNDr. Luděk Záveský, Ph.D.

Pohádky z námořníkova klobouku

První vydání v elektronické podobě

1. vydání © Lukáš Vik, 2015

ISBN ePub formátu: 978-80-87749-98-2 (ePub)
ISBN mobi formátu: 978-80-87749-99-9 (mobi)

Copyright © Luděk Záveský 2009, 2013, 2015 Luděk Záveský

Cover image Copyright ©  Jan Martin Will

Všechna práva vyhrazena. All rights reserved.

Zvláštní poděkování:

RNDr. Lenka Záveská Drábková, Ph.D.

Kouzelný klobouk

Na hlavu, když sedím sám,

svůj kouzelný klobouk si občas dám.

Ten čarovný dar od víly,

promění mě ve chvíli:

už nejsem náhle člověkem,

jak skokem stanu se zvířetem.

A z místa, kde právě seděl jsem,

kouzlem teď náhle unesen,

octnu se v moři hlubokém

nebo v deštném pralese.

Někdy mě však studí led,

však klobouk mě zas nese hned.

Tu létám coby motýl žlutý,

kde blízko čeká osud krutý.

Teď ploutve místo nohou mám,

před kosatkou unikám.

Moře mě pak znovu láká

a já pomohu zničit draka.

Poklad hlídám v hlubině,

jenž korzár sebral dívčině.

V lese jako žabka mladá,

unikám ze spárů hada.

V ulitě jako poustevník,

o sasance budu snít.

V nouzi dětem pomohu,

když na kře jedou na vodu.

Ke skále jako klokan běžím,

když půda všem pod nohami hoří.

Pak jsem náhle medvědem,

když hrom burácí nejeden.

Že stanu se i králem snad,

nechal bych si jenom zdát.

Pojďte a slyšte příběhy,

kterým málokdo uvěří,

ale přesto staly se,

když mě klobouk šimral na nose...

O mořské víle

„Byl to těžký den,

pár ryb ulovil jsem jen.

Řeka už moc ryb nemá,

půjdu si jinam práci hledat.

Celý svůj mladý život

rybářem jsem byl.

A pro tuhle svoji lásku

sám bez ženy jsem žil.

Teď nemám ryby, ani ženu,

to je ale hoře.

Možná můj život od základu

změní širé moře.“

Vyrazil rybář, jak si v duchu řekl.

Zanechal tu svoji řeku,

s přáteli se rozloučil

a k moři se vypravil.

Najmout na loď v přístavu se dal,

v oceánu velikém lovit bude dál.

Ryb tu bylo mnohem více,

nežli v jeho staré řece.

Občas chytli chobotnice;

je tu trochu lépe, přece.

Ale i když bylo stále víc,

ryb i těch chobotnic,

rybář stále přemítá,

jak mu život utíká.

Rybaření, to ho baví,

z něho se však jenom nají.

Jeho duši bez lásky

trápí smutné otázky.

„Zbrázdil jsem již světa kus,

celý širý oceán.

Přístavní krčmy – na ty nemám vkus.

Jsem tu sám a sám.“

Tu se náhle vítr zvedá;

modré nebe, jak černý drak,

zahalil najednou temný mrak.

A loď se houpá ve vlnách.

Bouře již přešla,

pryč je i mrak.

Na břehu pustého ostrova

je z jeho lodi vrak.

Otřesen leží na pobřeží,

že vše přežil, věří stěží.

Sám sebe ptá se: „Kde to jsem?“

Odpověď nezná, tápe jen.

Později situaci svou již pozná.

Zdá se, že odpověď je hrozná.

Sám na pustém ostrově stojí.

Jediný přežil, z celé lodi.

Trosky lodi jsou jeho nábytek,

již staví si malý příbytek.

Ještě rozdělat oheň,

blesklo hlavou rybáři.

Pak ulovil rybu,

a chystá večeři.

„Jestli tu sám být musím,

tak nějak přežít zkusím!“

Letmý úsměv se mu mihl na tváři.

Už je tu právě třicátou noc,

stále mu nikdo nepřichází na pomoc.

Blíží se půlnoc – to však rybář jen tuší,

smutek se usídlil v jeho duši.

Měsíční záře se rozhostí nad mořem,

vln příboj ztišil se a ustal zcela.

Po hladině, klidně, přichází sem –

krásná víla, nahá je celá.

Jen závoj z třpytu měsíce

vílu částečně zakrývá.

Rybář si oči mne – „Je to snad sen?“

A bez dechu se dívá.

Takto sem k němu přichází,

němá se sladkým úsměvem.

Každý večer, den co den,

pak zase v moři zmizí.

Láska, cit mocný jako žár,

tu mezi nimi vzplál.

Však rozdílné bytosti tu stojí,

jež dva různé světy představují.

Mořská víla ztratí nesmrtelnost

pokud s člověkem se spojí.

Láska je silnější, má velkou moc,

nad nesmrtelným životem stojí.

Vílo krásná, rozhodla ses pro život,

lásku nad něj jsi povýšila.

I když je smrtelný, radostí víc než dost,

srdce dvou bytostí jsi naplnila…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy POHÁDKY z námořníkova klobouku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.