Michaela Burdová

Terieninaminulost

Povídka podle knižní série Křišťály moci

Michaely Burdové

Terienina minulost

Text © Michaela Burdová

Ilustrace © Michaela Burdová

http://burdova-michaela.blog.cz/

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik,

1. vydání © Lukáš Vik, 2013

(pouze elektronické vydání)

ISBN ePub formátu: 978-80-87749-21-0 (ePub)

ISBN mobi formátu: 978-80-87749-22-7 (mobi)

ISBN PDF formátu: 978-80-87749-23-4 (PDF)

Konverze do elektronických formátů Lukáš Vik: www.tvorbaeknih.cz

Naše knihy zakoupíte na portálu:

http://www.databook.cz

Pro mou skutečnou Terien a všechny fanoušky, kteří na Sorgana rádi vzpomínají

Hluboko pod povrchem

skrytá bídným strachem

zrodila se a já se bráním

bojuje a já se bojím

Zavřu oči

chvěji se v té horké noci

Naříkám, jsem zoufalá

chci ho, jak troufalá!

Prosím dotkni se mě

Ať spálí mě ten žár

Já vím

políbíš mě

a v nocích bys mě hřál

Mé srdce zrádce

prohrávám s ním v každé hádce

tluče, touží

boří zábrany

do zoufalství mě zahání

Tak zuřivě mé srdce bije

Naříká, prosí, touhou vyje

pro něho mé srdce žije

Věřím, že fantazie je silnější než vědění.Že mýty mají větší moc než historie.Že sny jsou mocnější než skutečnost.Že naděje vždy zvítězí nad zkušeností.Že smích je jediným lékem na zármutek.A věřím, že láska je silnější než smrt.

- Robert Fulghum

Úvod

Černá hřbitovní brána vypadala jako brána do podsvětí. Tak jsem si ji aspoň představovala. Byla obrovská, její srdce tvořily desítky vlnkovitých mřížek a vrchol byl kovaný do elegantní špičky. Právě tam seděl bílý krkavec.

Hřbitov v Än-Ielwilu byl zvláštní. Mezi elfy se šeptalo, že vládne vlastním životem. Bílé krkavce nikdy nikdo neviděl a podle některých neexistovali, ale tady jich na náhrobcích sedělo hned několik. Nad hřbitovem rostl mohutný dub s bílým kmenem a černými listy. Nikde jinde takový strom nerostl.

Brána byla otevřená. Vešla jsem dovnitř. Kolem nohou se mi plazila bílá mlha. Krkavci na mě upírali korálkové oči. Zírali jako supi. Každý můj krok mi připadal nesnesitelně hlasitý. Ale přesto jsem se nebála. Nikdy. Naučila jsem se tohle místo ctít a milovat, protože mi dovolovalo vracet se k mé lásce.

Zastavila jsem se u jeho hrobu. Ve vázách ještě kvetly růže od mé poslední návštěvy. Jako obvykle se mi rozklepala kolena a stáhlo hrdlo. Chvíli jsem nemohla popadnout dech. Jen jsem stála a čekala, až to odezní. V hlavě mi najednou probleskla Neilinina slova.

„Nemůžeš navěky milovat mrtvého, Terien.“

Bylo to včerejší odpoledne. Slunce pálilo a my jsme zrovna přijížděli do Lülwetlimu. Doprovázela nás družina elfských bojovníků, po porážce Isgraëla jsme s Neilin patřily mezi nejdůležitější ženy Mianthilie. Ona byla ta, kdo zachránil svět. Já jsem byla elfská princezna.

Nikdy jsem se tak necítila.

U brány nás vítali stráže. Z davu se na nás smály elfské obličeje. Naproti ulicí přicházeli Elnessa a R´Tiles. Oba zářili štěstím a na sobě měli krásné šaty. Objímali se s Neilin a všichni se smáli. Jenom mě to uvnitř svíralo.

Naposledy jsem tohle město navštívila při útěku před ním. A stejně mě tady našel. Bohové, tehdy jsem si myslela, jak je to těžké. Tolik mě bolelo utíkat od něho, když mé srdce toužilo po opaku. Myslela jsem si, že horší utrpení být nemůže. To jsem ale netušila, co budu zažívat dnes.

„A co Awrixel?“ slyšela jsem R´Tila. „Neříkej, že se válí ve svý královský posteli.“

Neilin se zasmála. Vypadala teď jinak. Starší, sebejistější, silnější. Byla krásná a na každém kroku rozdávala dobrou náladu.

„Ne, má povinnosti. Na západě jsou hlášené útoky zdivočelých ibraxirů. Občas se podobné incidenty objeví.“

„Však on s nima Awrixelík zatočí!“ zasmál se R´Tiles, potom se natáhl k Elnesse a políbil ji do vlasů.

Bodlo mě u srdce. Nikdy bych si nemyslela, že budu druhým závidět lásku. Ale všichni byli tak šťastní, zamilovaní a já jsem si pokaždé vzpomněla, že kdysi jsem tenhle poklad měla i já. A pokaždé mě napadá, že jsem si ho měla víc vážit.

„Terien,“ obrátila se ke mně Elnessa. „Jak se ti daří?“

Vydali jsme se ulicí k Elnessině domu. Lieny jsme nechali jít, vrátí se, až je budeme potřebovat.

„Dobře,“ lhala jsem. Všimla jsem si, jak si Elnessa vyměnila pohled s Neilin. Potom pokračovala: „Mohla bych tě dnes s někým seznámit. Jsem si jistá, že…“

„Děkuji, ale to není nutné.“

„Prospělo by ti to.“

„Ne, myslím, že ne.“

Vtom jsem to uslyšela. Najednou mě zamrazilo. Zastavila jsem se a ohlédla. Srdce mi tlouklo jako zběsilé. Viděla jsem mladého elfa. Honil elfku, která se mu snažila utéct, přitom se smála a křičela. Chytil ji do náruče.

„Mám tě!“ vykřikl ten elf. „Jsi moje!“

Nevím, jak se to stalo, ale spustilo to záblesky vzpomínek.

Moje… jsi moje…

Sorgan vyskočil zpoza sochy a chytil mě do náruče. „Mám tě! Jsi moje!“

Smála jsem se a celá zadýchaná se mu snažila vymanit. „Podváděl jsi!“

Umlčel mě polibkem.

Ráj. Byla jsem v ráji.

Šťastná.

Tak jsem se rozhodla vzpomínat. Dnes, tady, u jeho hrobu. Rozhodla jsem se znovu prožít ty nejkrásnější chvíle svého života. Možná mi to pomůže smířit se a nechat ho odejít. Možná potom budu moct jít konečně dál.

Možná.

1. Vzpomínka

Lokny ebenových vlasů jí padaly přes rameno a ze strany zakrývaly tvář. Často jsem obdivovala, jak se v nich zrcadlí slunce jako zlato uvězněné na noční hladině. Ale dnes to byly mraky, které na ni vrhaly stín.

Matka seděla v zahradě na lavičce u plotu. Vyšívala. Věděla jsem, že ten šátek je pro mě. V tichosti jsem si sedla vedle ní a ona ke mně zvedla oči. Byly pronikavé a zelené jako ty moje. Usmála se.

„Mělo to být překvapení, hvězdičko,“ povzdechla si. „Neměla jsi ho vidět.“

„To nevadí,“ zadívala jsem se na hedbávný, sněhový šál. „I tak mám radost.“

Zařvala brána na nádvoří. Byl odtud dobrý výhled. Otočila jsem hlavu a sledovala, jak se ty masivní, černé dveře otvírají. Dovnitř vklusala skupina jezdců. V čele byl můj bratr a on.

Sorgan.

Otcův hlavní válečník a vojevůdce. Matce se nelíbilo, že s Awrixelem tráví tolik času. Mnoho válečných výprav a bojů podnikali společně. Matka Sorgana neměla ráda.

„Je nebezpečný,“ říkala mi. „Srdce má z kamene. Snaž se mu vyhýbat, hvězdičko, prosím tě o to.“

Chtěla jsem, opravdu jsem ji chtěla poslechnout, jenže… Bylo mi teprve dvacet dva let, přepočítáno na lidská léta, jsem byla šestnáct roků stará. Matka mě před ním varovala už v dětství a já se ho tehdy bála. Děsila jsem se na něho byť jen podívat. Jenže dnes… dnes cítím, že mě to nebezpečí láká.

Sledovala jsem, jak seskočil z toho svého černého hřebce a předal otěže otrokovi ze stájí. V té mohutné, stříbro-černé zbroji vypadal ještě větší a děsuplnější. Tělo typického válečníka. Awrixel byl sice o málo vyšší, ale nebyl tak statný a obalený svalstvem. Můj bratr měl postavu atleta, široká ramena a útlý pas. Chladnokrevní byli ale bez rozdílu, oba nemilosrdní a dychtiví boje. Matka to nechtěla vidět, nechtěla Awrixela s tím vrahem srovnávat. Ale já jsem tu podobu viděla.

Oba zmizeli ve věži, Temní odešli do zbrojnice. Matka se po nich nešťastně ohlédla a povzdechla si. Nechtěla vědět, odkud se vrátili a po pravdě, já raději také ne.

Zachytila můj pohled.

„Já to vidím, Terien,“ poznamenala a znovu se dala do šití.

„Co vidíš?“ trochu jsem se lekla.

„Vidím, jak se díváš. Vidím, jak se díváš na něho. Sleduji to už pár týdnů.“

„Matko, to není…“

Zabodla do mě svůj bystrý zrak. Tomu nemohlo nic uniknout. „Jsi mladá, ve věku, kdy se dívky zamilovávají a hlavy nosí v oblacích. A on je přitažlivý, to se mu nemůže odepřít. Ale je zlý Terien, má v sobě temnotu. Jsem si jistá, že ti otec vybere vhodné nápadníky. Takové, které ti budou hodni.“

„Tomu sama nevěříš,“ vyhrkla jsem a sepjala ruce v klíně. Ano, toužila jsem po lásce, která dívka by po ní netoužila? Matka mi vyprávěla spoustu krásných příběhů o princích a princeznách, o pravé lásce… Ale nebyla jsem naivní. Věděla jsem, že muž jako Sorgan není pro mě. Nejen, že byl o celé století starší, ale ty jeho oči… byly vražedné. Bála jsem se jich.

Silmalïa si znovu povzdechla. „Neměj strach, hvězdičko, i na tebe čeká ten pravý.“

To určitě, pomyslela jsem si trpce. Jsem zavřená v téhle kobce a nejspíš tu zůstanu zavřená navěky. Uvězněná jako v kleci. Přitom jsem tolik toužila po svobodě… po volných lesích a pláních… Zadívala jsem se k černým horám, které se nad námi zvedaly jako němí obři. Jaké asi jsou? Ty kopce a vrchy…

Vstala jsem a beze slova se vydala do věže.

Už jsem si zvykla na temné chodby bez oken, ozářené pouze světlem pochodní. Přesto jsem je nenáviděla každým dnem víc a pokaždé, když jsem jimi procházela, myslela jsem na světlo, moře a rozkvetlé zahrady. Matka pěstovala záhony hvězdných růží, ale já věděla, že je otec nenávidí. Byla jen otázka času, kdy je zničí.

Najednou jsem procházela kolem jeho pokoje.

Ty těžké, dvoukřídlé dveře kované z olova byly vždycky zavřené. Vypadaly mrtvé, zapadlé prachem a zapomenuté. Jenže dnes… dnes byly přiotevřené. Škvírou utíkalo žluté světlo.

Zastavila jsem se, ačkoli jsem se ze všech sil snažila jít dál. Ještě jedno patro a budu ve své komnatě. Ale nešlo to. U bohů, nemohla jsem se pohnout. Musela jsem na tu škvíru zírat. A potom, aniž bych věděla, co vlastně dělám, přistoupila jsem blíž.

A nahlédla dovnitř.

Byl den, a přesto měl zatažené závěsy. Místnost byla osvětlena nespočtem svící. Byla to nádhera. Pokoj dýchal tajuplností a strohostí bojovníka, ale mně se líbil.

Vtom se dveře otevřely dokořán.

Srdce mi vyletělo až do krku a na vteřinu se zastavilo. Skoro jsem vyjekla úlekem a couvla dva kroky. Na prahu stál on. Díval se na mě těma bezednýma, černýma očima a z jeho tváře přímo tryskala nepřátelskost.

„J-já…“ koktala jsem a nenacházela slova. Bože, tolik mě vyděsil!

„Co tady hledáš?“ uhodil na mě, ruce zaťaté v pěst podél těla. Už na sobě neměl zbroj, pouze bílou rozhalenou košili a kožené kalhoty. Pohled mi sám zabloudil k jeho mohutné hrudi. Strach se smísil s žárem tak prudkým, až mi vzal dech.

„Já, nechtěla jsem tě rušit…“

„Ale vyrušila,“ odsekl. „Špehovala jsi mě.“

„Ne!“ vyhrkla jsem. „Já jsem… já… nešpehovala jsem tě!“

Zúžil oči a vystoupil ze dveří. Couvla jsem o další krok. „Pak jsi mě vyhledala úmyslně. Co pro tebe můžu udělat, paní?“ skoro tu větu zavrčel.

„Jen jsem…“ usilovně jsem se snažila něco vymyslet. „Chtěla jsem vědět, kam jsi dnes s mým bratrem cestoval?“

Musel poznat, že lžu, protože mu tváří zacukalo něco jako úsměv. „To je tajné,“ ucedil a sjel mě pohledem od hlavy až k patě. Najednou se pohnul. Bylo to tak rychlé a nečekané, že jsem nestihla nijak zareagovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Terienina minulost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.