Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Joachim Bauer

Proč cítím to, co ty

Intuitivní komunikace a tajemství zrcadlových neuronů

Přeloženo z německého originálu knihy Joachima Bauera
Warum ich fühle, was du fühlst: Intuitive Kommunikation und
das Geheimnis der Spiegelneurone, vydaného nakladatelstvím
Hoffmann und Campe Verlag, Hamburk, Německo, 2005.
Copyright © 2005 by Hoffmann und Campe Verlag, Hamburg
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6064. publikaci

Překlad Iva Michňová
Odpovědná redaktorka Mgr. Dana Pokorná
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky na motiv originálu Eva Hradiláková
Počet stran 176
První vydání, Praha 2016
Vytištěno v České republice

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-5904-3 (ePub)
ISBN 978-80-247-5903-6 (pdf)
ISBN 978-80-247-5737-7 (print)

O autorovi

Joachim Bauer se narodil v roce 1951 a pracuje jako internista, psychiatr a odborník na psychoterapeutickou medicínu na univerzitní klinice ve Freiburgu. Od roku 1992 je profesorem v oboru psychoneuroimunologie. V roce 1996 byl za svůj výzkum oceněn cenou Německé společnosti pro biologickou psychiatrii. Vedle řady odborných článků vydal v roce 2002 knihu Paměť těla: Jak řídí vztahy a životní styl naše geny.

Předmluva

Péčí nakladatelství Grada Publishing se dostává k českému čtenáři kniha předního německého odborníka na psychosomatickou medicínu prof. Joachima Bauera. Kniha je zaměřena na problematiku tzv. zrcadlových neuronů a jejich význam pro vysvětlení fenoménu emocionální rezonance, intuice a spontánního porozumění mezi lidmi.

Od roku 1992 italský neurofyziolog Giacomo Rizzolatti se svými spolupracovníky publikovali řadu významných studií, ve kterých popisují neurony uložené v mozkové kůře opice, jež se aktivují výlučně při provedení určitého pohybu. Podskupina těchto neuronů se však aktivovala i v situaci, kdy opice pouze pozorovala, že tento pohyb provádí někdo jiný, nebo kdy byl slyšet charakteristický zvuk, který tento pohyb provázel. Takové neurony Rizzolatti nazval zrcadlovými neurony. Existence zrcadlových neuronů, jejichž aktivita se označuje jako zrcadlení nebo také simulace, byla nepřímo prokázána i v lidském mozku pomocí funkční magnetické rezonance, ale v současné době i přímo prostřednictvím měření u bdělých pacientů při operaci mozku.

Autor knihy dále objasňuje, jak se fenomén zrcadlení uplatňuje na procesu intuice a intuitivního chování, na vytváření pocitu soucitu a empatie a na dalších aspektech lidského chování, včetně chování sociálního, i při emoční mezilidské komunikaci. Tyto neurony se podle Bauera významně podílejí i na formování kojenecké a dětské psychiky a na vývoji řeči. Koncept zrcadlových neuronů je dále rozvíjen a v současnosti je zřejmé, že zrcadlové neurony jsou součástí okruhů nebo neuronálních sítí funkčně rozlišených elementů.

I když některé interpretace funkčního uplatnění zrcadlových neuronů mají zatím charakter konceptu a v budoucnu je bude třeba exaktně prokázat, otevírá práce prof. Bauera nové perspektivy při studiu lidského chování a vyplňuje mezeru mezi experimentální neurofyziologií a lidskou psychologií. Jsme přesvědčeni, že tato originální kniha zaujme řadu zvídavých čtenářů, získá nové příznivce neurovědních oborů a přispěje ke změně myšlení v tak významné oblasti lidské psychologie.

Prof. MUDr. Rastislav Druga, DrSc.

český lékař – anatom a pedagog, vedoucí Anatomického ústavu 2. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

1. Projevy emocionální rezonance v každodenním životě: Proč cítím to, co ty

Většinou se to stává ještě před tím, než o tom stihneme začít přemýšlet: třeba bezděčně opětujeme milý úsměv. Jsou věci, které dokážou člověka odzbrojit rychleji než jakékoli brutální násilí. Běžný život je plný spontánních projevů emocionální rezonance (tedy odezvy na stavy nebo myšlenky jiných osob). Proč je smích nakažlivý? Proč zívneme, když zívne někdo jiný? A proč vlastně dospělí spontánně otvírají pusu, když lžičkou krmí malé dítě? Proč lidé při rozhovoru bezděčně sedí v podobné poloze jako člověk, s nímž mluví? Co je podstatou zvláštní tendence druhu Homo sapiens sapiens, že se umí nastavit na emocionální nebo fyzický stav jiného člověka?

Projevy emocionální rezonance, jako je intuitivní přenos pocitů nebo gest, nehrají roli pouze v soukromém životě. V politice a ekonomice slouží jako prostředky k ovlivňování ostatních. V rámci chování manažerů mohou být rozhodujícím faktorem úspěchu či neúspěchu. Přestože emocionální rezonance a intuice mají nedozírný význam pro naše žití a soužití, mnohým z nás znějí tyto pojmy poněkud podezřele. Nejedná se o pouhou iluzi, ezoteriku, zkrátka nevědecké fenomény? Objev zrcadlových neuronů náhle umožnil pochopit tyto jevy z neurobiologického hlediska. A ukazuje se, že v medicíně jsou zrcadlení a rezonance jedním z nejúčinnějších prostředků léčby, v psychoterapii jsou podstatným základem terapeutického procesu. Nejen to, bez zrcadlových neuronů by neexistovala intuice a empatie. Nebylo by možné spontánní porozumění mezi lidmi a bylo by nemyslitelné to, čemu říkáme důvěra. Ale proč? Proč cítím to, co ty? Vysvětlení poznatků z této oblasti a nastínění důsledků, které z nich vyplývají, je věnována tato kniha.

Spontánní reakce jako předmět laboratorního výzkumu

Zpět k úsměvu, o kterém jsme se zmiňovali před chvílí. Může nás nejen přimět, abychom se také usmáli, ale může nám spontánně a zdánlivě bezdůvodně zlepšit náladu, někdy nám dokonce třeba zachrání celý den. Samozřejmě tomu nejsme vždy nakloněni, zejména v případě, že krátce předtím bylo naše rozpoložení přesně opačné. Některým lidem ovšem cit pro spontánní bezděčné opětování nálady jiného člověka jednoznačně chybí. Tito lidé by proto úsměv kolemjdoucího nikdy neopětovali. Mohou u nich hrát roli psychické poruchy (viz kapitola 3 a 9). Nás zde ovšem zajímá velká většina těch, kterým se stává, že spontánně zopakují gesta někoho jiného, ještě než o tom začnou přemýšlet.

Vědci zkoumali existenci bezděčných, nevědomých projevů imitace a emocionální rezonance již před objevem zrcadlových neuronů. Badatelé, například Ulf Dimberg z univerzity ve švédské Uppsale, ukazovali pokusným osobám portréty různých lidí. Pokusná osoba byla požádána, aby zůstala pokud možno neutrální a nehnula brvou. Každý snímek byl zobrazen po dobu pěti set milisekund, tedy přesně polovinu sekundy. Mezi jednotlivými snímky byla krátká mezera. Pokusné osoby byly napojeny na elektrody, které zaznamenávaly aktivitu obličejových svalů. Vědce zajímaly nepatrné pohyby dvou svalů, a to na jedné straně svalu, který zvedá koutky úst při smíchu, a říká se mu proto sval smíchu (musculus zygomaticus major), a na druhé straně svalu nad obočím, jehož kontrakcí vznikají vrásky (musculus corrugator supercilii).

Přehlídka fotografií začíná. Nejdříve mají všechny obličeje neutrální výraz, a pro pokusnou osobu tedy není těžké dodržovat instrukce, které dostala – zachovat neutrální, nezúčastněný výraz. Najednou se na jednom z portrétů objeví úsměv. Přestože byla fotografie vidět jen pět set milisekund a ihned zase následovaly portréty obličejů s neutrálním výrazem, měřicí přístroj prozradil, co se stalo. Pokusná osoba krátce ztratila kontrolu nad svým obličejem a usmála se. Když se akce o několik minut později zopakovala, tentokrát s mrzutým obličejem, opět se vloudila chybička. Přestože se pokusná osoba snažila zůstat neutrální, na nepatrný okamžik zareagoval sval vytvářející vrásky na čele.

Experiment ukazuje, že tendence zrcadlit emocionální výraz jiného člověka se snadno dokáže vymanit naší vědomé kontrole. Je to ovšem ještě složitější: emocionální rezonance může nastat i tehdy, když to, na co reagujeme, vůbec vědomě nevnímáme. Pak dokonce někdy funguje ještě lépe. Ukázalo se to ve výše zmiňovaném pokusu v okamžiku, kdy se fotografie usmívajícího člověka objevila tak krátce, že si pokusná osoba vůbec vědomě nevšimla, co viděla.

Metoda, při níž se člověku ukáže nějaký obrázek na tak krátkou dobu (přibližně 40 milisekund), že ho nemůže vědomě vnímat, ale mozek jej přesto nevědomě zaznamenává, se nazývá „subliminální stimulace“. Protože je takto možné ovlivnit člověka bez jeho vědomí, je tento postup zakázán v reklamě. Příroda a naše běžná každodenní realita ovšem zákazy tohoto druhu nedodržuje. Nevědomě přijímané vjemy zde hrají velmi důležitou roli. Lidská psychika a její neurobiologický nástroj, mozek, přijímají denně nespočet údajů a podnětů a obcházejí přitom naše vědomí. Emocionální rezonance znamená, že tyto vjemy, bez ohledu na to, zda jsou vědomé nebo nevědomé, si nejen ukládáme, ale mohou v nás spustit i různé reakce, přimět nás konat nebo iniciovat psychické a fyzické změny. Způsobují to fenomenální schopnosti zrcadlových neuronů.

Nálady, pocity a držení těla: Pozor, nebezpečí nákazy!

Ze člověka na člověka se může přenášet nejen mimický výraz, ale i s ním spojené pocity. Projevy přenosu pocitů jsou nám natolik známé, že je předpokládáme jako samozřejmost. Zarazíme se až tehdy, když si je uvědomíme proto, že je třeba nepozorujeme u člověka, který neumí projevit svou účast. Lidé reagují, jako kdyby sami cítili bolest, když prožívají bolest jiné osoby. Bezděčně zkřiví obličej, když člověk vedle nich vypráví o nějaké bolestivé lékařské proceduře, třeba strhávání nehtu. Přenosy tohoto druhu mají i zábavnou podobu, například když diváci při boxu spontánně vyskakují ze sedadel a vlastní pěstí rozdávají rány, jak to vidí nebo by chtěli vidět u svého hrdiny.

Všude, kde jsou lidé spolu, se s železnou pravidelností stává, že se emocionálně vžívají do nálady a situace, ve které se nacházejí ostatní, a také to projevují různými formami řeči těla, většinou tím, že nevědomě napodobují chování, které k danému pocitu patří. Jedna osoba dokáže vyvolat v jiných osobách spontánně a bezděčně stejné reakce, jaké má ona sama, jako kdyby se šířila nějaká podivná infekční nemoc. Důvodům těchto přenosů, označovaných jako „emocionální nákaza“ (odborně nazývaná emotional contagion), se budeme věnovat později. I zde hrají roli zrcadlové neurony.

Projevy zrcadlení se mohou vyskytovat v běžném životě i u úplně obyčejných pohybů. Lidé mají třeba tendenci spontánně napodobovat pozici nebo pohyby partnera, který sedí proti nim. Lidé, kteří spolu sedí, zejména jsou-li ve vzájemném souladu, často nevědomky zaujmou stejnou polohu, kterou krátce před tím zaujal jejich partner. Nejčastěji můžeme pozorovat, že jeden partnerů bezděčně přehodí nohu přes nohu, pokud to právě udělal také druhý z partnerů. Nebo se jeden předkloní, přemýšlivě si podepře hlavu dlaní, krátce nato udělá přesně totéž i druhý. Podívá-li se jeden na určitý bod na stropě, druhý bude zpravidla tento pohled bezděčně opětovat.

V každodenním životě si málokdy všimneme, že pohledy jiných osob, které vážou velkou část naší pozornosti, vyvolávají zvláštní reakce, které se v nás spouštějí bez jakéhokoli uvažování. Výsledkem je, že mezi lidmi, kteří jsou ve vzájemném kontaktu, dochází ve velké míře k jevu, který se odborným neurobiologickým termínem označuje jako joint attention (sdílená pozornost). I na tomto fenoménu se podílejí zrcadlové neurony. Jak a proč, to si rovněž řekneme později.

Automaticky vyvolané reakce v podobě zrcadlení nebo imitace mohou být za určitých okolností i nepříjemné, například když si nevyhnutelně musíme zívnout jen proto, že jsme viděli, jak bez zábran zívá někdo jiný. Vědci tyto zdánlivě banální fenomény rozhodně neignorují a věnují se jim ve svých výzkumech. James Anderson zjistil, že nakažlivému nutkání zívnout podléhají dokonce i šimpanzi. Na druhé straně zrcadlení také nevědomě využíváme ve svůj prospěch. Již v úvodu jsem zmínil, jak při krmení malých dětí lžičkou sami otvíráme pusu. Děláme to, protože intuitivně správně víme, že se tím zvýší pravděpodobnost, že pak pusinku otevře i dítě.

Intuitivní tušení a předpovědi

Mimika, pohledy, gesta a chování, které vnímáme u ostatních, mají ještě další vliv, který je přinejmenším stejně významný jako emocionální rezonance. Vedou k tomu, že vnitřně víme, jaký můžeme očekávat další průběh situace. Bez intuitivní jistoty, co bude bezprostředně následovat po určité situaci, by bylo lidské soužití téměř nemyslitelné. V každodenním životě jsme odkázáni na to, že chování, které pozorujeme, nám umožňuje, že intuitivně víme, co se bude dít dál. Intuitivně vycítit, co můžeme čekat, může být životně důležité zejména tehdy, když se situace začne ubírat nebezpečným směrem.

Život však naštěstí není pouze nebezpečný. I v příjemných situacích je dobré intuitivně vědět, co se z jejich průběhu dá předpovědět o jejich pokračování. Vezměme si standardní situaci, kterou většina z nás zná alespoň z romantických filmů. Dva zamilovaní nejdříve stojí těsně a nehnutě tváří v tvář proti sobě, jeho pohled se zastaví na jejích rtech (nebo její pohled na jeho rtech), i to proběhne většinou spontánně. Ačkoli nemusí padnout ani slovo, tento pohled jednoznačně předpovídá, co přijde dál. Schopnost intuitivně rozpoznat, co vypovídá něčí pohled o jeho přáních a úmyslech, hraje významnou roli v jakékoli lidské interakci. V líbací scéně je to každopádně pro osobu, která má být políbena, důvodem k radosti nebo naopak poslední šancí z akce, kterou pohled naznačil, ve zbývající vteřině vycouvat.

Kdybychom neměli schopnost vyvodit z pozorování lidí bez jakéhokoli přemýšlení intuitivní jistotu o jejich úmyslech a dalším průběhu dění, pak bychom se v mezilidských vztazích pohybovali jako slepci. Bez schopnosti intuitivně vycítit očekávané pohyby ostatních bychom bez problémů ve městě neprošli plnou pěší zónou. Na lyžích bychom nedokázali sjet po plné sjezdovce, aniž bychom skončili v nemocnici. Mozek dovedl tento systém rychlého rozpoznávání k dokonalosti. Abychom dokázali z pohybů ostatních lidí intuitivně vyvodit správné závěry, stačí nám podivuhodně málo údajů. Pokusy ukazují, že v naprosté tmě stačí jen několik světelných bodů na ramenou, loktech, zápěstích, kyčlích, kolenou a kotnících, abychom poznali, jestli se jedná o pohyby muže nebo ženy. Nejen to, na základě tohoto minimálního osvětlení dokáže většina lidí okamžitě identifikovat svého partnera / svou partnerku nebo jiné důvěrně známé lidi. Především jsme však na základě těchto minimálních signálů schopni říci, co pozorovaná osoba, pokud se pohybuje, právě dělá nebo zamýšlí udělat. Bez zrcadlových neuronů by ani toto nebylo možné.

Intuitivní chápání: Schopnost používat „teorii mysli“

Dojmy z jiných osob nám umožňují předpovědi, které daleko přesahují to, že tušíme, jak se budou dané osoby pohybovat. Jak to, že rodiče cítí, že něco není v pořádku, když jim dítě neříká pravdu nebo když ho něco tíží? Proč jsme schopni vycítit podobné nevyslovené skutečnosti i v partnerském vztahu? Nebo se zeptejme úplně obecně: Jak to, že dokážeme u ostatních intuitivně vnímat, co se s nimi děje? I beze slov, ano, někdy dokonce navzdory tomu, co nám někdo říká, často velmi dobře poznáme, co má doopravdy v úmyslu nebo co si přeje. Z těchto příkladů je zřejmé, že lidé žijí ve společném mezilidském významovém prostoru, který nám umožňuje intuitivně chápat pocity, jednání a úmysly ostatních. Novým poznatkem, ke kterému se dospělo v uplynulých letech, je, že neuronálním hardwarem tohoto významového prostoru je systém zrcadlových neuronů. Zůstaneme-li u počítačové terminologie, tento systém je mimořádně uživatelsky přívětivý. Pracuje spontánně, a především nezávisle na tom, jestli využíváme analytický rozum. Bez ohledu na tento fakt však samozřejmě nadále zůstává záhodno nad vším vědomě přemýšlet. Analytický rozum nám však může někdy dokonce bránit v tom, abychom intuitivně poznali, co je správné. Obojí, intuice i intelekt, nás mohou zmást, když budeme používat jedno bez druhého. Žádná racionální analýza ovšem neumožňuje chápat druhého člověka empaticky, tedy s pocitem účasti. Schopnost získávat intuitivní představy a jistoty přispívající k vzájemné důvěře o pocitech a úmyslech druhého člověka dnes odborníci označují jako schopnost používat „teorii mysli“ (theory of mind – TOM).

Jak důležitou roli hrají intuitivně vnímané společné významové prostory, v nichž se navzájem vnímáme jako lidé, kteří si dokážou vzájemně porozumět, se ukazuje především tam, kde toto spojení neexistuje nebo přestalo existovat. Když člověk necítí, že má původ ve stejném významovém prostoru jako ostatní, mohou nastat problémy. Na druhou stranu se může stát, že společenství nějakého jednotlivce vyloučí ze světa vzájemného porozumění tím, že dotyčnému odepře přístup ke společnému významovému prostoru a prostoru emocionální rezonance. Sociální zničení, které některé přírodní národy praktikují ve formě vúdú, našlo moderní pokračování ve formě společenské izolace: člověku vyčleněnému ze skupiny ostatní neodpovídají na pozdrav, nereagují na jeho gesta, vyhýbají se očnímu kontaktu – neprojevují žádnou formu zrcadlení. To, že lidé, které postihne takovéto sociální vyloučení, většinou onemocní, ukazuje, že společný významový prostor patří mezi životní podmínky nejen z psychologického hlediska, ale je vnímán i naším tělem, proniká do naší biologie a má vliv na celkové zdraví (viz kapitola 7).

Rezonance znamená, že se něco rozvibruje nebo rozezní. Schopnost člověka projevit emocionální porozumění a empatii je založena na tom, že představy, které nás sociálně spojují, si nejen vzájemně vyměňujeme, ale v mozku příjemce se mohou rovněž aktivovat a být vnímatelné. Musí tedy fungovat nějaký systém, který umí provádět výměnu vnitřních představ a pocitů a kromě toho dokáže vyměněné představy přimět k tomu, aby v příjemci rezonovaly. Vytváří se tedy společný mezilidský významový prostor, o kterém již byla řeč. Jak se zjistilo, z neurobiologického hlediska umožňuje tyto procesy výměny a rezonance systém zrcadlových neuronů. V této knize si ukážeme, jak to zrcadlové neurony dělají.

2. Neurobiologický objev: Co dokážou zrcadlové neurony

Objev zrcadlových neuronů začal u mozkových neuronů, kterými živočichové řídí své jednání. Nacházejí se ve speciální oblasti mozkové kůry v bezprostřední blízkosti nervových buněk, které řídí svalové pohyby.

Neurony, které přímo kontrolují svalové akce (pohybové neurony), se nacházejí v takzvaném motorickém kortexu (kortex = mozková kůra). Neurony, které mají uložený program celého jednání (neurony jednání), se nacházejí v takzvaném premotorickém kortexu, který se nachází přímo před motorickým kortexem. Pro odborníky: Přesné označení premotorických oblastí, o nichž zde mluvíme, zní u opic F5, u lidí Brodmanova oblast A44 a A45 (tyto spodní části premotorické mozkové kůry jsou částečně identické s Brocovou oblastí).

Obrázky v této kapitole zachycují jakousi neurobiologickou mapu. Nervové buňky ovládající jednání, my je zde nazýváme neurony jednání (korové premotoneurony), jsou inteligentní. Disponují programy, podle nichž se mohou provádět cílené pohyby. Znají plán celého jednání a mají uložen jak jeho průběh, tak konečný stav, který má jednáním nastat, tedy jeho předpokládaný výsledek. Zcela jinak je to s neurony v jejich bezprostřední blízkosti, které kontrolují svalové pohyby. Tyto nervové buňky, které se nazývají pohybové neurony (korové motorické neurony), přímo ovládají svalstvo, ale inteligence není jejich silnou stránkou. Dělají to, co jim říkají programy neuronů jednání (korových premotoneuronů).

Nervové buňky s programem pro jednání: Asterix a Obelix v mozkové kůře

Při realizaci nějaké akce postupuje mozek podobně jako komiksoví hrdinové Asterix a Obelix. Neurony jednání, inteligentní nervové buňky premotorické mozkové kůry, které můžeme přirovnat k chytrému Asterixovi, mají plán. Konkrétního provedení se ujímají pohybové neurony (korové protoneurony) ze sousední motorické mozkové kůry, které rozkazují svalům, fungují tedy jako silák Obelix. Výzkumy věnované průběhu jednání ukazují, že než se pohybové neurony pustí do akce, vyšlou neurony jednání bioelektrické signály. Časový odstup mezi Asterixovým plánem a Obelixem realizovanou akcí činí něco mezi 100 a 200 milisekund, tedy jednu až dvě desetiny sekundy.

To, že u člověka reagují neurony jednání premotorické mozkové kůry o 100 až 200 milisekund dříve než pohybové neurony motorické mozkové kůry, bylo zjištěno pomocí magnetoencefalografie.

Obelix ovšem nedokáže realizovat úplně všechno, co Asterixe napadne. Stejné je to i s neurony jednání. Pohybové neurony sice nikdy nemohou provést cílenou akci, pokud nedostanou pokyn od neuronů řídících jednání, na druhou stranu ale pokaždé, když jsou aktivní neurony jednání, nemusí bezpodmínečně následovat skutečná aktivita pohybových neuronů. Může zůstat jen u pouhé představy jednání nebo u přemýšlení o jednání. To, co kódují neurony jednání, může tedy zůstat pouhou myšlenkou. Rovněž však platí, že jednání, o kterém hodně přemýšlíme, má větší šanci na realizaci než jednání, které se v podobě myšlenky vůbec nevyskytlo. Lze to dokázat i experimentálně. Co z toho vyplývá v oblasti problematiky svobodné vůle, si ještě vysvětlíme (viz kapitola 11).

Objev zrcadlových neuronů

Giacomo Rizzolatti, šéf Fyziologického ústavu univerzity v Parmě, je sympatický muž, připomínající italskou verzi Alberta Einsteina, a jeho objevy opravdu stojí za to. Před nějakým časem jsem měl možnost ho navštívit a silně na mě zapůsobil. Setkal jsem se s charismatickým člověkem, který věděl, že význam výsledků jeho výzkumu daleko přesahuje jeho vědní obor. Se svými kolegy se dlouhodobě věnuje zkoumání, jak mozek řídí plánování a realizaci cíleného jednání (pohybů). Není tedy divu, že zhruba dvacet let jsou předmětem jeho výzkumu inteligentní neurony jednání typu Asterix. V osmdesátých letech zahájil výzkum na opicích. Později, koncem osmdesátých let, svůj výzkum rozšířil i na člověka. Výsledky byly u obou druhů stejné. V roce 1996 provedl na opicích následující pokus: Bezbolestně, tedy pod narkózou, připojil oblast s neurony jednání k velice citlivým senzorům. Poté, co se zvířata probudila, dalo se bez poškození neuronů přesně zjistit, kdy a jak často vysílají své signály. Tímto způsobem bylo možné identifikovat jednotlivé neurony jednání a určit i specifické akce, na které reagují. Tyto neurony se aktivovaly vždy tehdy a pouze tehdy, když opice provedla určitý specifický pohyb.

Ve skupině připojených buněk byl nápadný neuron typu Asterix (řídící jednání), který se aktivoval vždy tehdy – a pouze tehdy – když opice sáhla po arašídu, který ležel na podnosu.

Pro úplnost dodejme, že tento neuron je samozřejmě vždy spojený s mnoha dalšími neurony, je součástí malé neuronové sítě. Program jednání tedy není uložen v jednotlivé buňce, ale v síti, ke které tato buňka patří.

Právě pro tento pohyb (a pro nic jiného) měla buňka plán. Při pouhém pohledu na arašíd nebo při jiném pohybu ruky, tedy bez arašídu, žádná aktivita z buňky nevycházela. Fakt, že tato buňka skutečně kódovala plán jednání, a ne třeba pohled na arašíd, ukázala rafinovanější varianta experimentu: nervová buňka reagovala i tehdy, když musela opice sáhnout po arašídu na podnosu v naprosté tmě poté, co jí nejprve arašíd ukázali za světla. Rizzolatti tedy u opic identifikoval neuron jednání, který kódoval plán pro akci „sáhnout po arašídu, který na něčem leží“. Pokaždé, když opice provedla tento úkon, začala akce bioelektrickým signálem nervové buňky. To však ještě není všechno. Vědci vypozorovali něco překvapivého: buňka se aktivovala i tehdy, když opice pozorovala, jak někdo jiný sahá po arašídu na podnosu. Chvíli trvalo, než pochopili, co to znamená. Jednalo se o neurobiologickou senzaci.

Senzační bylo, že existuje něco jako neurobiologická rezonance. Pozorování jednání, které provádí někdo jiný, aktivovalo v pozorovateli, v tomto případě v opici, vlastní neurobiologický program, a sice právě ten program, který by u něj samotného mohl vést k provedení daného pohybu.

Rezonance (výraz odvozený z latinského slova pro ozvěnu) se původně zkoumala jako fyzikální jev. Vibrující struny hudebního nástroje mohou rozvibrovat a tím rozeznět určité jiné struny.

Nervové buňky, které mohou v těle realizovat určitý program, jsou ovšem aktivní i tehdy, když jedinec pozoruje nebo jiným způsobem zažívá, jak tento program realizuje jiný jedinec, se označují jako zrcadlové neurony (mirror neurons).

Zrcadlové neurony se ale neaktivují pouze tím, že někdo pozoruje jednání u někoho jiného. Stejný efekt mají i zvuky, které jsou pro určité jednání typické. Pokud se pokus s opicí a arašídy provede tak, že arašídy jsou zabalené v papíru, který při rozbalování typicky šustí, stačí k aktivování příslušných neuronů řídících dané jednání právě tento zvuk. K tomu, aby zareagovaly zrcadlové neurony u člověka, stačí, když slyší, jak se o určitém jednání mluví. Co z toho vyplývá? Aktivovat zrcadlové neurony v mozku pozorovatele může nejen pozorování, ale každé vnímání nějakého pochodu, který probíhá u někoho jiného.

Zrcadlení se dá doložit také u člověka. Používají se k tomu metody, kterými lze zhotovit řezy mozkem bez zásahu do těla sledované osoby. Tyto zobrazovací metody umožňují zachytit nervové buňky, které jsou aktivní v určitém okamžiku, případně v určité situaci. Nejpoužívanější metodou je funkční magnetická rezonance.

Vedle funkční magnetické rezonance patří k moderním zobrazovacím metodám pozitronová emisní tomografie.

Účastník experimentu se položí na lehátko a vjede do tubusu přístroje („tunelu“). V něm může být umístěna malá obrazovka a ovládací prvky (například joystick) a testovaná osoba může být akusticky v kontaktu s okolním světem prostřednictvím mikrofonu a sluchátek. Lze tedy provádět řadu různých experimentů. Různé stupně aktivace mozku se následně zobrazí barevnou škálou.

Metodami, jako je funkční magnetická rezonance, se dá doložit i existence zrcadlení. Lidé, kteří pozorují jednání někoho jiného, aktivují sítě svých vlastních neuronů jednání. Dochází u nich k zapojení právě těch buněčných sítí, které by se aktivovaly i v případě, že by testovaná osoba prováděla dané jednání sama.

U lidí lze provádět i některá další pozorování, která u opic nejsou možná, protože opice nerozumí našim pokynům. Neurony řídící naše jednání jsou aktivní nejen tehdy, když pozorujeme příslušné jednání u někoho jiného. Zapojují se i tehdy, když se testované osobě řekne, aby si ono jednání představila. Nejsilněji ovšem reagují, když člověka požádáme, aby pozorované jednání simultánně imitoval. Zrcadlové neurony premotorického systému řídícího lidské jednání se nacházejí v mozkové oblasti, v níž leží i neuronální sítě, které umožňují tvorbu řeči. Je snad řeč složená z představ o programech jednání?

Zrcadlové neurony: Simulátory toho, co dělají ostatní

Jednání vnímané u ostatních lidí nevyhnutelně zapojuje zrcadlové neurony pozorovatele. Ty aktivují v jeho mozku vlastní motorické schéma, které je stejné jako schéma, jež by zodpovídalo za to, kdyby člověk prováděl pozorované jednání sám. Zrcadlení probíhá simultánně, bezděčně, nepřemýšlíme o něm. Pozorovatel si z vnímaného jednání vytváří vnitřní neuronální kopii, jako kdyby jednání prováděl sám. Jestli ho provede skutečně, je na něm. Rozhodně ovšem nedokáže zabránit tomu, že jeho rezonující zrcadlové neurony přenesou program jednání, který je v nich uložen, do jeho vnitřních představ. Což znamená, že to, co pozoruje, se v reálném čase přehrává na jeho vlastní neurobiologické klaviatuře. Pozorování tedy v člověku vyvolává určitý druh vnitřní simulace. Je to podobné jako na leteckém simulátoru: všechno vypadá jako při letu, máme dokonce i závrať při letu střemhlav, jen ve skutečnosti nikam neletíme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Proč cítím to, co ty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.