Big Magic

Copyright © Elizabeth Gilbert, 2015

Všechna práva vyhrazena

Translation © Věra Kovářová, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

Reading copy

Otázka: Co je kreativita?

Odpověď: Vztah mezi lidskou bytostí a záhadou inspirace.

Odvaha

Skrytý poklad

Kdysi dávno žil muž jménem Jack Gilbert. Naneštěstí pro mě to nebyl můj příbuzný.

Jack Gilbert byl skvělý básník, ale pokud jste o něm nikdy neslyšeli, nic si z toho nedělejte. Není to vaše chyba – on sám o slávu moc nestál. Ale já o něm vím. Obdivovala jsem ho z uctivé vzdálenosti a budu vám o něm vyprávět.

Jack Gilbert se narodil v Pittsburghu v roce 1925 a vyrostl v jeho průmyslovém hluku a kouři. Jako mladík pracoval v různých továrnách a ocelárnách, ale od útlého věku cítil volání poezie. Bez váhání to volání vyslyšel. Vnímal poezii, jako jiní vnímají řeholní slib: jako náboženskou praxi, akt lásky a jako celoživotní závazek hledat půvab a dokonalost. Podle mě je to velmi dobrý způsob, jak se stát básníkem. Vlastně je to skvělý způsob stát se čímkoli, po čem vaše srdce touží a díky čemu se budete cítit naživu.

Jack mohl být slavný, ale nestál o to. Jeho talent a charisma ho ke slávě předurčily, ale Jack neměl zájem. Jeho první sbírka, publikovaná v roce 1962, získala prestižní ocenění Yaleské univerzity pro mladé básníky a dokonce se jí dostalo nominace na Pulitzerovu cenu. Co víc, získala si vedle kritiků i čtenáře, což je pro básníka v moderním světě pozoruhodný výkon. Měl v sobě něco, co lidi přitáhlo a už nepustilo. Byl pohledný, vášnivý, sexy a úžasný na jevišti. Přitahoval ženy jako magnet a mužům byl vzorem. Fotografovali ho pro časopis Vogue jako romantického hrdinu. Lidé po něm šíleli. Klidně se mohl stát rockovou hvězdou.

Namísto toho zmizel. Nechtěl se nechat společenským ruchem rozptylovat. Později prohlásil, že mu sláva připadala nudná – ne snad proto, že by byla nemorální či zkázonosná, ale prostě proto, že byla den za dnem naprosto stejná. Hledal něco hutnějšího, strukturovanějšího a rozmanitějšího. A tak se vypařil. Odstěhoval se do Evropy a zůstal tam dvacet let. Chvilku žil v Itálii, chvilku v Dánsku, ale většinu času strávil na salaši v řeckých horách. Tam rozjímal o věčných záhadách, sledoval pohyb slunce a v klidu psal své básně. Prožil si své lásky, překonával překážky, dosáhl svých vítězství. Byl šťastný. Protloukal se všelijak, na živobytí si vydělával, kde se dalo. Vystačil si s málem. Nechal své jméno upadnout v zapomnění.

Po dvou desetiletích se Jack Gilbert znovu vynořil a publikoval další sbírku básní. A literární svět se do něj znovu zamiloval. Opět se mohl stát slavným. A opět zmizel, tentokrát na deset let. A tak to s ním šlo pořád – izolace, vydání něčeho božského, a další izolace. Byl jako vzácná orchidej, jejíž květy od sebe oddělují dlouhé roky. Nikdy se ani v nejmenším nesnažil zviditelnit. (V jednom z mála rozhovorů, které Gilbert poskytl, se ho zeptali, jak podle něj osamění ovlivnilo jeho literární kariéru. Zasmál se a odpověděl: „Předpokládám, že fatálně.“)

O Jackovi Gilbertovi jsem se dozvěděla jenom proto, že se v pokročilém věku vrátil do Ameriky a z důvodů, které nám navždy zůstanou utajeny, přijal místo na katedře tvůrčího psaní na Univerzitě Tennessee v Knoxvillu. V roce 2005, tedy hned následující rok, jsem čirou náhodou přijala totéž místo (na univerzitě se tomu místu začalo vtipně říkat „Gilbertovic židle“). Našla jsem v kanceláři Jackovy knihy, v kanceláři, která bývala jeho. Jako bych v té místnosti ještě cítila jeho přítomnost. Přečetla jsem si jeho básně a oslnila mě jejich krása, stejně jako fakt, jak moc mi jeho styl připomínal Whitmana. („Musíme riskovat potěšení,“ napsal. „Musíme být dostatečně tvrdohlaví k tomu, abychom přijali radost v nelítostném ohni tohoto světa.“)

Měli jsme oba stejné příjmení, stejnou práci, obývali jsme stejnou kancelář, učili jsme mnoho stejných studentů a já jsem se tehdy zamilovala do jeho slov, takže jsem se celkem přirozeně začala zajímat i o jeho osobu. Začala jsem se vyptávat: Kdo byl Jack Gilbert?

Studenti mi řekli, že to byl ten nejpozoruhodnější muž, jakého kdy potkali. Prý jako by nebyl tak úplně z tohoto světa. Zdálo se, že žije ve stavu neustálého úžasu, a studenty nabádal, aby se o to taky pokusili. Neučil je ani tak, jak psát poezii, říkali, ale spíš proč ji psát – kvůli potěšení. Kvůli tvrdohlavé radosti. Vykládal jim, že musí žít co nejtvořivějším životem, a tím bojovat proti nelítostnému ohni tohoto světa.

Především však své studenty žádal, aby byli odvážní. Bez odvahy si prý totiž nikdy nebudou schopni uvědomit závratné výšiny svých vlastních schopností. Bez odvahy nikdy nepoznají svět tak dobře, jak si přeje být poznán. Bez odvahy zůstanou jejich životy malé, mnohem menší, než by je pravděpodobně chtěli mít.

Sama jsem se s Jackem Gilbertem nikdy nesetkala, a teď už je pozdě – zemřel v roce 2012. Možná jsem si mohla dát za úkol ho vyhledat a setkat se s ním, dokud byl naživu, ale nikdy jsem to doopravdy nechtěla. (Zkušenost mě naučila, abych k osobním setkáním se svými hrdiny přistupovala opatrně, mohou přinést hrozivá zklamání.) Byla jsem docela spokojená s jeho výrazným a plným životem uvnitř mé představivosti, jejž jsem si poskládala z jeho básní a z příběhů, které jsem o něm slyšela. Rozhodla jsem se tedy u toho zůstat a znát ho jen prostřednictvím své obrazotvornosti. A tam pro mě zůstává dodnes. V mé hlavě je stále naživu. Úplně jsem si ho přivlastnila, jako bych si ho sama vysnila.

Nikdy ale nezapomenu na to, co opravdový Jack Gilbert řekl někomu jinému, osobě z masa a kostí, jedné nesmělé studentce univerzity v Tennessee. Pověděla mi, že jednou odpoledne si ji Jack Gilbert po hodině poezie vzal stranou. Pochválil její práci a zeptal se jí, co chce dělat se svým životem. Váhavě přiznala, že by se možná chtěla stát spisovatelkou.

Usmál se na ni s nekonečným pochopením a zeptal se: „Máte na to odvahu? Máte odvahu tvořit? Klenoty, které se ve vás skrývají, doufají, že řeknete ano.“

Co je to tvůrčí život

Věřím, že toto je zásadní otázka vznášející se nad všemi tvůrčími bytostmi: Máte odvahu odkrýt klenoty, které se ve vás skrývají?

Já samozřejmě nevím, co se ve vás ukrývá, jak bych taky mohla? Možná to nevíte ani vy sami, ačkoli tuším, že jste tu a tam něco zahlédli. Neznám vaše schopnosti, ambice, touhy ani vaše skrytá nadání. Vím ale jistě, že se ve vás něco úžasného ukrývá. Říkám to s naprostou jistotou, protože věřím, že jsme všichni chodící studnice skrytých klenotů. Domnívám se, že se jedná o nejstarší a nejvelkorysejší kanadský žertík, kterým vesmír lidské bytosti počastoval pro své i naše pobavení. Vesmír do nás všech uloží různé klenoty a pak poodstoupí a sleduje, jestli je dokážeme objevit.

A pouť za odkrytím těchto klenotů, to je tvůrčí život.

Odvaha pustit se vůbec na tuto pouť je tím, co odlišuje nudné a jednotvárné bytí od plného, zajímavého života.

Často překvapivé výsledky oné pouti pak nazývám Velkým kouzlem.

Zesílené bytí

Prosím mějte na paměti, že když mluvím o „tvůrčím životě“, nemám nutně na mysli život plně a výhradně zasvěcený umění. Neříkám, že se musíte stát básníkem, jenž žije v řeckých horách, nebo že máte vystupovat v Carnegie Hall či snad vyhrát Zlatou palmu na filmovém festivalu v Cannes. (Nicméně pokud se o cokoli z toho chcete pokusit, tak vzhůru do toho! Strašně ráda sleduju lidi, jak se snaží překonat sami sebe.) Ne, když říkám „tvůrčí život“, mluvím mnohem obecněji. Mluvím o životě, který je poháněný zvědavostí spíš než strachem.

Jedním z nejkrásnějších příkladů tvůrčího života, který jsem v poslední době viděla, je například moje přítelkyně Susan, která ve čtyřiceti letech začala s krasobruslením. Ona vlastně už bruslit uměla. Jako malá soutěžila v krasobruslení a vždycky ji to moc bavilo, ale skončila s tím v pubertě, když se ukázalo, že přece jen nemá dostatek talentu na to, aby se z ní stala šampionka. (Ach, úžasná puberta, kdy jsou ti oficiálně „talentovaní“ vytříděni ze stáda, čímž se tíha tvůrčích snů celé společnosti snese na hubená ramínka vybraných dětí, zatímco všichni ostatní jsou odsouzeni žít tak nějak obyčejně, bez inspirace. To je tedy systém…)

Moje kamarádka Susan skoro čtvrt století nebruslila. Proč se namáhat, když nemůžete být nejlepší? Pak přišla čtyřicítka. Apatie, neklid. Cítila se unavená a těžká. Zapátrala ve svém srdci, jak už to lidé o kulatých narozeninách dělávají. Zeptala se sama sebe, kdy se naposledy cítila opravdu lehká, veselá a – ano – kreativní. Ke svému překvapení zjistila, že ji od tohoto pocitu dělí už desetiletí. Vlastně tyto pocity naposledy zažila jako teenager, když ještě bruslila. Zhrozila se při zjištění, že si tak dlouho odpírala koníčka, jenž jí dával pocit, že opravdu žije. Chtěla zjistit, jestli by ji krasobruslení ještě bavilo.

Poslechla svou zvědavost. Koupila si brusle, našla si ledovou plochu, najala si trenéra. Ignorovala vnitřní hlas, který jí našeptával, že je to celé absurdní a směšný podnik. Umlčela silný pocit nepatřičnosti z toho, že bude na ledě jediná žena středního věku mezi všemi těmi drobounkými, křehkými devítiletými holčičkami.

Prostě se do toho dala.

Třikrát týdně vstávala Susan před úsvitem a předtím, než přišla hodina, kdy musí jít do práce, bruslila. Bruslila, bruslila a bruslila. A opravdu, líbilo se jí to jako kdysi. Dokonce si to užívala ještě víc, protože teď, jako dospělá, měla konečně dostatečný rozhled, aby ocenila hodnotu své vlastní radosti. Díky bruslení se cítila živá a mladá. Pocity prázdného konzumerismu odezněly, už si nepřipadala jen jako součet svých každodenních povinností a starostí. Dělala něco se sebou, dělala něco pro sebe.

Nastala u ní revoluce. Revoluce v pravém slova smyslu, když se na ledě točila zpět do života… revoluce za revolucí.

Je nutno podotknout, že moje přítelkyně nenechala práce, neprodala dům, nespálila všechny mosty a neodstěhovala se do Toronta, aby se učila bruslit na olympijské úrovni, sedmdesát hodin týdně s náročným trenérem. Její příběh nekončí tím, že vyhrála světový pohár. Nemusí. Její příběh vlastně vůbec nekončí, protože Susan pořád několikrát týdně bruslí prostě proto, že krasobruslení je pro ni nejlepší způsob, jak ve svém životě odkrýt jistou krásu a dokonalost, na kterou očividně jiným způsobem nedosáhne. A chce ve stavu krásy a dokonalosti trávit co možná nejvíc času, který tu na zemi ještě má.

To je celé.

Tomu já říkám tvůrčí život.

A zatímco cesty a výsledky tvůrčího života se budou člověk od člověka diametrálně odlišovat, mohu vám zaručit toto: tvůrčí život je zesílený život. Větší, šťastnější, rozšířený život. A taky zatraceně zajímavější. Žít tímto způsobem – neustále a tvrdohlavě odkrývat klenoty, které jsou ve vás ukryty, to je velké umění samo o sobě.

Protože v tvůrčím životě je vždy přítomno Velké kouzlo.

Hrůza, hrůza, hrůza

Pojďme si teď popovídat o odvaze.

Pokud už máte odvahu odkrýt své klenoty, výborně. Pravděpodobně už se svým životem děláte opravdu zajímavé věci a tuhle knihu vlastně nepotřebujete. Jen tak dál.

Pokud odvahu ale nemáte, pokusme se vám nějakou dodat. Protože tvůrčí život je cesta pro odvážné. Všichni to víme. A všichni také víme, že pokud se odvaha ztratí, zahyne s ní i kreativita. Víme, že strach je pustý hřbitov, kde naše sny vysychají v nemilosrdném žáru slunce. To je obecně známo, jen nevíme, co s tím.

Vytvořila jsem pro vás seznam mnoha věcí, které mohou odstrašit od tvůrčího života.

Bojíte se, že nemáte žádné nadání.

Bojíte se, že vás odmítnou, budou kritizovat, zesměšňovat, že vás nepochopí nebo ze všeho nejhůř, že vás budou ignorovat.

Bojíte se, že o vaši kreativitu nebude zájem, a tudíž nemá význam se do ničeho pouštět.

Bojíte se, že někdo jiný už to udělal lépe.

Bojíte se, že všichni to už udělali lépe.

Bojíte se, že vám někdo ukradne nápad, takže je bezpečnější ho navždy ukrýt v temnotách.

Bojíte se, že vás nebudou brát vážně.

Bojíte se, že vaše dílo není politicky, emocionálně nebo umělecky dost důležité na to, aby změnilo něčí život.

Bojíte se, že jsou vaše sny trapné.

Bojíte se, že jednoho dne se ohlédnete za svým uměleckým snažením a uvidíte ho jako obří ztrátu času, úsilí a peněz.

Bojíte se, že nemáte tu správnou sebedisciplínu.

Bojíte se, že nemáte to správné pracovní prostředí, finanční nezávislost nebo volný čas, jež by vám umožnily soustředit se na tvořivost a objevování.

Bojíte se, že nemáte správné vzdělání či tituly.

Bojíte se, že jste moc tlustí. (Nevím, co přesně to má společného s kreativitou, ale zkušenost mě naučila, že většina z nás má strach, že jsme moc tlustí, takže to zahrňme do našeho seznamu strachů, jen pro pořádek.)

Bojíte se, že vás označí za pisálka, hlupáka, diletanta nebo narcise.

Bojíte se, že to, co odhalíte, by mohlo zasáhnout vaši rodinu.

Bojíte se toho, co řeknou vaši vrstevníci a spolupracovníci, když svou vnitřní pravdu vyjádříte nahlas.

Bojíte se, že rozpoutáte své nejniternější démony, a vy se se svými nejniternějšími démony opravdu setkat nechcete.

Bojíte se, že to nejlepší dílo jste už vytvořili.

Bojíte se, že nikdy žádné nejlepší dílo nevytvoříte.

Bojíte se, že jste svou kreativitu zanedbávali tak dlouho, že už se k vám nikdy nevrátí.

Bojíte se, že už jste na to moc staří.

Bojíte se, že jste na to ještě moc mladí.

Bojíte se, protože jednou už ve vašem životě něco vyšlo, takže nic dalšího už vyjít nemůže.

Bojíte se, protože ve vašem životě nikdy nic nevyšlo, tak proč se namáhat a zkoušet to?

Bojíte se, že budete umělcem jednoho díla.

Bojíte se, že nebudete umělcem žádného díla…

Nemám na to celý den, takže tady s tím seznamem končím. Stejně by byl nekonečný, a taky pěkně depresivní. Shrnu svůj závěr takto: hrůza, hrůza, hrůza.

Všechno je to tak strašně děsivé.

Obrana vaší slabosti

Prosím pochopte, že jediný důvod, proč můžu tak autoritativně mluvit o strachu, je, že ho sama důvěrně znám. Znám ho od hlavy až k patě, každý jeho centimetr. Celý svůj život jsem prožila ve strachu. Už jsem se tak narodila. Nepřeháním, můžete se zeptat kohokoli z mé rodiny a oni vám potvrdí, že ano, byla jsem neobyčejně ustrašené dítě. Moje nejranější vzpomínky jsou vzpomínkami na strach, stejně jako podstatná většina vzpomínek, které ty první následovaly.

Když jsem vyrůstala, bála jsem se nejen obvyklých a uznávaných dětských nebezpečí (tma, cizí lidé, hluboký konec bazénu), ale děsil mě taky rozsáhlý počet naprosto neškodných věcí (sníh, dokonale hodná chůva, auta, hřiště, schody, Sezamová ulice, telefon, deskové hry, obchod s potravinami, ostrá stébla trávy, jakákoli nová situace, cokoli, co se odvážilo pohnout, a tak dále a tak dále).

Byla jsem citlivé a snadno traumatizované stvoření, které při sebemenším narušení svého osobního prostoru upadalo do záchvatů pláče. Otce to rozčilovalo a říkával mi Žalostná perla. Jednoho léta, když mi bylo osm, jsme jeli na dovolenou k delawareskému pobřeží, a oceán mě tak rozrušil, že jsem se pokusila přesvědčit rodiče, aby zabránili komukoli na pláži vstoupit do vody. (Cítila bych se mnohem bezpečněji, kdyby všichni zůstali v bezpečí na svém ručníku a tiše si četli, copak jsem toho chtěla tak moc?) Kdyby bylo po mém, strávila bych celou dovolenou, vlastně celé své dětství, uvnitř, schoulená u mámy na klíně, v pološeru, ideálně se studenou žínkou na čele.

Je strašné něco takového říct, ale tady to máte: pravděpodobně bych nejraději měla matku s Münchhausenovým syndromem v zastoupení, která by se mnou předstírala, že jsem věčně nemocná, slabá a umírající. S takovou matkou bych bezvýhradně spolupracovala a vytvořily bychom spolu úplně bezmocné dítě. Jen kdybych dostala tu příležitost.

Já ale takovou matku neměla.

Ani zdání.

Namísto toho jsem měla mámu, která si to nenechala líbit. Mým dramatickým výstupům ani na minutu nevěřila, což je pravděpodobně to největší štěstí, které mě kdy potkalo. Moje máma vyrostla na farmě v Minnesotě, na hrdém výtvoru drsných severských přistěhovalců, a neměla v úmyslu vychovat ufňukanou slečinku. Leda přes její mrtvolu. Měla plán, jak překonat všechny moje strachy. Ve své přímočarosti byl až komický. Pokaždé mě nutila dělat to, čeho jsem se nejvíc děsila.

Bojíš se oceánu? Jen do něj vlez!

Bojíš se sněhu? Čas jít odhazovat!

Nedokážeš zvednout telefon? Odteď jsi oficiálně zodpovědná za zvedání telefonu v tomhle domě!

Nešlo o sofistikovanou strategii, ale máma byla vytrvalá. Věřte mi, odporovala jsem. Brečela jsem, urážela se a úmyslně jsem selhávala. Odmítala jsem mít úspěch. Loudala jsem se vzadu, kulhala a třásla se. Udělala bych téměř cokoli, abych dokázala, že jsem emocionálně i fyzicky naprosto neschopná.

Na což moje matka odpovídala: „Ne, to teda nejsi.“

Celé roky jsem strávila odporováním matčině neotřesitelné víře v moje schopnosti a v mou sílu. Pak jsem si někdy v pubertě jednoho dne uvědomila, že vedu opravdu podivnou bitvu. Bráním svou slabost? Takhle chci v životě skončit?

Jak říká přísloví: Omezení, která si sami nastavíme, jen těžko překonáme.

Proč bych si chtěla sama dávat nějaká omezení?

Nechtěla jsem, jak se ukázalo.

A chci, abyste to nedělali ani vy.

Strach je nudný

Vprůběhu let jsem často přemýšlela, co mě přimělo téměř přes noc opustit roli Žalostné perly. Určitě v té přeměně hrálo roli víc faktorů (neústupná máma, dospívání), ale z velké většiny to bylo podle mě tohle: konečně jsem si uvědomila, že je můj strach pěkná nuda.

Samozřejmě že pro všechny okolo byly moje strachy nudné vždycky, ale mně samotné tak začaly připadat až někdy v polovině puberty. Stalo se tak dle mého názoru ze stejného důvodu, proč sláva začala nudit Jacka Gilberta: protože to bylo každý den stejné.

Někdy kolem patnáctého roku jsem přišla na to, že můj strach není ani trochu rozmanitý, nemá žádnou hloubku, podstatu, žádnou strukturu. Všimla jsem si, že se nikdy nemění, nikdy mě nepotěší, nikdy nenabídne nečekaný zvrat nebo překvapivé rozuzlení. Můj strach byl jako píseň o jednom tónu, a vlastně i o jediném slově, „PŘESTAŇ!“ Můj strach mi nikdy nepřinesl nic zajímavějšího ani rafinovanějšího než jediné důrazné slovo, opakované na nejvyšší hlasitost v nekonečné smyčce: „PŘESTAŇ! PŘESTAŇ! PŘESTAŇ! PŘESTAŇ!“

Což znamená, že můj strach vždycky dělal nudně předvídatelná rozhodnutí, jako kniha, ve které si můžete vybrat vlastní konec a ten konec je vždy stejný – velké nic.

Taky mi došlo, že můj strach je nudný i proto, že je stejný jako strachy všech ostatních. Pochopila jsem, že všechny mají stejně nudný text: „PŘESTAŇ! PŘESTAŇ! PŘESTAŇ! PŘESTAŇ!“ Ano, hlasitost se může člověk od člověka lišit, ale píseň samotná se nikdy nemění, protože všechny lidské bytosti dostaly ještě v matčině lůně do vínku totožný základní balíček strachů a obav. A nejen lidé. Pokud rukou zastíníte Petriho misku s pulcem, pulec se ve stínu vaší ruky zachvěje. Pulec nedokáže psát poezii a neumí zpívat, nikdy nepozná lásku, žárlivost nebo pocit vítězství a má mozek velikosti tečky za větou, ale zatraceně dobře ví, jak se bát neznámého.

Stejně tak já.

Stejně tak my všichni. Není na tom ale nic přitažlivého. Chápete, co tím myslím? Říkám, že vaši schopnost bát se neznámého nikdo neocení. Strach je prastarý instinkt, a z evolučního hlediska životně důležitý..., ale není nijak zvlášť elegantní.

Po celou dobu svého mladého a plachého života jsem se upínala ke svému strachu, jako by to na mně bylo to nejzajímavější, když to ve skutečnosti byla věc nejvšednější. Asi to byla moje jediná stoprocentně obyčejná vlastnost. Měla jsem v sobě jedinečnou kreativitu, jedinečnou osobnost, jedinečné sny, vyhlídky a cíle. Ale můj strach nebyl jedinečný ani v nejmenším. Nešlo o vzácný umělecký artefakt, jen sériově vyráběný předmět, dostupný na policích kteréhokoli supermarketu.

A kolem něj jsem chtěla vystavět celou svou identitu?

Kolem toho nejnudnějšího instinktu na světě?

Kolem panického reflexu mého vnitřního pulce?

Ne.

Strach, který potřebujete, a strach, který nepotřebujete

Asi si teď myslíte: teď nám řekne, že se k tomu, abychom mohli vést tvořivější život, musíme všeho strachu zbavit. Já vám to ale neřeknu, protože si náhodou myslím, že to není pravda. Kreativita je cestou pro odvážné, ale není pro lidi beze strachu, a je důležité od sebe tyto dva stavy odlišit.

Odvaha znamená dělat něco, co vám nahání hrůzu.

Pokud strach neznáte, nemůžete slovu hrůza ani rozumět.

Je-li vaším cílem v životě nemít strach, pak jste podle mého na špatné cestě, protože jediní lidé, kteří opravdu strach nemají, jsou podle mé zkušenosti naprostí psychopati nebo výjimečně lehkomyslné tříleté děti – a ty jistě za své vzory nikdo nepovažuje.

Pravda je, že svůj strach potřebujete, a to ze zjevného důvodu prostého přežití. Evoluce dobře věděla, proč nám strach implementovala, protože kdybychom ho neměli, vedli bychom velmi krátký, bláznivý a hloupý život. Skákali bychom pod auta. Odcházeli bychom do lesů a nechali se sežrat medvědem. Skákali bychom do obřích vln na pobřeží Havaje i přesto, že bychom neuměli plavat. Vzaly bychom si chlápka, který na prvním rande řekl: „Nemyslím si, že lidé byli nutně stvořeni k monogamii.“

Takže ano, svůj strach rozhodně potřebujete, aby vás chránil před opravdovými nebezpečími, jako například před těmi, která jsem zmínila výše.

Ale nepotřebujete strach na poli tvůrčího vyjádření.

Myslím to vážně.

Je jasné, že i když v rámci kreativity strach nepotřebujete, neznamená to, že se neobjeví. Věřte mi, vždycky se dostaví, hlavně když se snažíte být vynalézaví a přijít s něčím novým. Strach se kreativitou aktivuje, protože při tvůrčím procesu vstupujete do sféry nejistých výsledků a strach nesnáší nejisté výsledky. Váš strach, evolucí naprogramovaný k tomu, aby byl superostražitý a až příliš ochranitelský, bude vždy předpokládat, že jakýkoli nejistý výsledek je odsouzen skončit krvavou, strašlivou smrtí. Dal by se tak připodobnit k hlídači v supermarketu, který se považuje za člena speciální jednotky – nespal už celé dny, je nadopovaný energetickými nápoji a je ochoten střílet i na svůj vlastní stín v absurdní snaze udržet všechny „v bezpečí“.

Je to všechno naprosto přirozené a lidské.

Vůbec není za co se stydět.

Na druhou stranu je nanejvýš nutné s tím něco dělat.

Výlet

Já jsem se naučila srovnat se se svým strachem takto: už dávno jsem se rozhodla, že pokud chci vést tvůrčí život, a to já chci, musím ponechat místo i strachu.

Hodně místa.

Usoudila jsem, že si budu muset vybudovat dostatečně prostorný vnitřní život, aby v něm mohly strach a kreativita poklidně spolu žít, jelikož jsou očividně nerozluční. Dokonce bych řekla, že jsou to siamská dvojčata, což dokazuje fakt, že kreativita neudělá ani jeden krok vpřed bez toho, aby strach nepochodoval hned vedle ní. Sdílely jedno lůno, narodily se současně a stále sdílejí některé životně důležité orgány. Právě proto musíme se strachem nakládat opatrně. Všimla jsem si, že když se lidé pokusí zabít svůj strach, zavraždí přitom neúmyslně i svou tvořivost.

Takže se svůj strach zničit nesnažím. Nevedu proti němu válku. Nechávám mu jeho prostor, a to velký. Každý den. Vytvářím pro něj místo i právě teď. Nechávám ho žít a dýchat a pohodlně si natáhnout nohy. Přijde mi, že čím méně s ním bojuji, tím méně bojuje on se mnou. Pokud se uvolním, strach si taky dá pohov. Takže strach zvu vždycky s sebou, ať už jdu kamkoli. Mám pro něj připravenou uvítací řeč, kterou přednesu vždy, když začínám s novým projektem nebo se pouštím do velkého dobrodružství.

Je to asi takhle:

„Milý strachu: já a kreativita se chystáme na společný výlet. Chápu, že pojedeš s námi, protože to tak děláš vždycky. Uznávám, že věříš ve svou důležitou roli v mém životě a že svou práci bereš vážně. Tvou prací je zjevně vyvolat naprostou paniku pokaždé, když se snažím dělat něco zajímavého, a můžu říct, že svou práci odvádíš naprosto skvěle. Samozřejmě ji dělej dál, pokud nemůžeš jinak. Ale i já se na této cestě pustím do práce, což znamená dřít a soustředit se. A kreativita taky přiloží ruku k dílu, bude stále podnětná a inspirativní. V našem autě je dost místa pro nás pro všechny, takže si udělej pohodlí, ale pochop jedno: Rozhodnutí po cestě budeme dělat jen já a kreativita. Uznávám a respektuji tě jako součást této rodiny, a tak tě nikdy z našich aktivit nevynechám, ale přesto – tvým návrhům naslouchat nebudeme. Můžeš jet s námi, můžeš i promluvit, ale nemůžeš o ničem hlasovat. Ani se nedotkneš mapy, nebudeš navrhovat žádné objížďky, nebudeš si hrát s topením. Vlastně nebudeš sahat dokonce ani na rádio. Ale ze všeho nejdůležitější je, můj starý dobrý příteli, že ti za žádných okolností nedovolím řídit.“

A pak spolu vyrazíme, já, kreativita a strach, nerozlučně bok po boku, a znovu míříme do hrozivé, ale zázračné krajiny nejistých výsledků.

Proč to stojí za to

Není vždy pohodlné ani snadné nosit na své velké a ambiciózní cestě strach všude s sebou. Ale vždycky se to vyplatí, protože dokud se nenaučíte cestovat pohodlně po boku svého strachu, nebudete nikdy schopni dělat něco zajímavého nebo se na nějaké zajímavé místo dostat.

A to by byla škoda, protože váš život je krátký a vzácný a úžasný a zázračný, a vy chcete dělat a tvořit zajímavé věci, dokud jste ještě tady. Vím, že to chcete, protože i já to tak chci.

Přejeme si to tak všichni.

A vy v sobě máte ukryté klenoty, drahocenné klenoty, stejně jako já a každý kolem nás. Vynést ty klenoty na světlo vyžaduje práci, víru, soustředění, odvahu a hodiny zanícení, a čas běží, svět se točí a my už prostě nemáme čas na to stát někde v koutku.

Okouzlení

Přichází nápad

Když jsme se vypořádali se strachem, můžeme se začít bavit o kouzlu.

Začnu tím, že vám řeknu o nejkouzelnější věci, která se mi kdy přihodila.

Jde o knihu, kterou jsem nenapsala.

Můj příběh začíná na jaře roku 2006. Právě vyšlo Jíst, meditovat, milovat a já jsem se snažila vymyslet, co budu v tvůrčí oblasti dělat dál. Můj instinkt mi říkal, že je čas vrátit se ke svým literárním kořenům a napsat román – něco, co jsem neudělala už celé roky. Poslední román jsem napsala tak dávno, že jsem se bála, že už jsem úplně zapomněla, jak na to. Měla jsem strach, že se pro mě beletrie stala jazykem, kterým už nedokážu mluvit. Teď jsem ale dostala nápad na román, nápad, který mě ohromně nadchnul.

Můj nápad měl základ v příběhu, který mi jedné noci vyprávěl můj milý Felipe, o tom, co se stalo v Brazílii v šedesátých letech, když byl ještě malý kluk. Brazilská vláda se prý rozhodla postavit obří dálnici skrz Amazonský prales. Bylo to v době překotného rozvoje a modernizace, a tento plán musel v té době být považován za nesmírně pokrokový. Brazilci do tohoto ambiciózního projektu nasypali celé jmění. Organizace mezinárodního rozvoje přidaly další miliony, z nichž se šokující část okamžitě ztratila v černé díře korupce a dezorganizace, ale nakonec se přece jen dostatek prostředků dostal na ta správná místa a výstavba dálnice konečně začala. Pár měsíců šlo všechno dobře. Práce postupovaly a krátký úsek silnice byl dokončen. Pomalu džungli dobývali.

Pak začalo pršet.

Zdá se, že ani jeden z plánovačů tohoto mamutího projektu plně nepochopil, co v Amazonii doopravdy znamená období dešťů. Staveniště se okamžitě zaplavilo a stalo se neobyvatelným. Dělníci neměli jinou možnost než odejít a zanechat na místě všechno své vybavení, které se mezitím doslova koupalo v metru vody. A když o mnoho měsíců později přestalo pršet a pracovníci se vrátili, ke své hrůze zjistili, že džungle jejich stavbu doslova pohltila. Příroda jejich úsilí vymazala, jako by dělníci a silnice nikdy neexistovali. Nedokázali ani říct, kde předtím pracovali. I všechny těžké stroje byly pryč. Nikdo je neukradl, prales je prostě spolkl. Felipe doslova řekl: „Buldozery s pneumatikami vysokými jako člověk se vcucly do země a navždy zmizely. Všechno bylo pryč.“

Když mi to vyprávěl, přeběhl mi mráz po zádech, zvlášť u té části, kdy džungle spolkla stroje. Na okamžik se mi zježily chloupky na krku a zatočila se mi hlava. Jako bych se právě zamilovala, slyšela znepokojivé zprávy nebo se přes propast dívala na něco krásného a okouzlujícího, ale nebezpečného.

Už jsem ty příznaky zažila, takže jsem okamžitě věděla, co se děje. Tak intenzivní citová a fyzická reakce mě sice nepostihne moc často, ale její příznaky jsou velmi typické, jak shodně tvrdí lidé z celého světa i napříč historií, a tak věřím, že ji s jistotou můžu nazvat jejím jménem – inspirace.

Takhle to vypadá, když k vám dorazí nápad.

Jak nápady fungují

Měla bych na tomto místě vysvětlit, že jsem celý svůj život velmi oddaná kreativitě a že jsem si vytvořila určitá přesvědčení o tom, jak funguje a jak s ní pracovat, která jsou naprosto a úmyslně založena na kouzlech. A když tu mluvím o kouzlech, myslím to doslova. Něco jako v Bradavicích. Mluvím tu o věcech nadpřirozených, mystických, nevysvětlitelných, surreálních, božských, transcendentních a nadpozemských. Já totiž opravdu věřím, že kreativita je silou okouzlení – a že její původ není tak úplně lidský.

Uvědomuji si, že to není moc moderní ani racionální náhled na věc. Je rozhodně nevědecký. Zrovna nedávno jsem slyšela říkat v rozhovoru uznávaného neurologa: „Tvůrčí proces se může zdát kouzelný, ale žádné kouzlo to není.“

Se vší úctou, s tím já nesouhlasím.

Věřím, že tvůrčí proces je kouzelný a zázračný.

Protože já se domnívám, že kreativita funguje přesně takto:

Věřím, že naši planetu neobývají jen zvířata, rostliny, bakterie a viry, ale také nápady. Nápady jsou energetické životní formy bez fyzického těla. Žijí naprosto odděleně od nás, ale jsou schopny s námi komunikovat, i když trochu podivně. Nemají fyzické tělo, ale mají vědomí a dozajista mají svou vlastní vůli. Pohání je jednoduchý impulz – projevit se. A jediný způsob, jak se v našem světě může nápad projevit, je ve spolupráci s člověkem. Jen s pomocí lidského úsilí se může nápad nechat převést z éteru do sféry skutečného.

Proto kolem nás nápady krouží a víří a hledají dostupné a ochotné lidské partnery. (Mluvím tu o všech nápadech – uměleckých, vědeckých, průmyslových, obchodních, etických, náboženských i politických.) Když si nápad myslí, že našel někoho, řekněme vás, kdo by mohl být schopen ho přivést na svět, pak vás navštíví. Pokusí se přilákat vaši pozornost. Většinou si toho nevšimnete. To je dost pravděpodobné, protože jste ponořeni do svých dramat, úzkostí, zlostí, nejistot a povinností, takže nejste k inspiraci vnímaví. Můžete signál prošvihnout, protože se díváte na televizi, nakupujete nebo rozebíráte, jak naštvaní na někoho jste, dumáte nad svými selháními a chybami, nebo jste prostě obecně strašně zaneprázdnění. Nápad se vás pokusí zastavit (možná po několik okamžiků, ale může to trvat třeba i několik měsíců nebo let), ovšem když si konečně uvědomí, že jste k jeho vzkazům slepí, přesune se k někomu dalšímu.

Ale někdy přijde vzácný, velkolepý den, kdy jste dost otevření a klidní na to, abyste opravdu mohli vnímat. Vaše obrana poleví, úzkosti se zklidní a kouzlo pak mezi nimi může proklouznout. Nápad vycítí vaši otevřenost a začne na vás pracovat. Vyšle univerzální fyzické a emocionální příznaky (mráz po zádech, zježené chlupy na krku, nervózní žaludek, bzučící myšlenky, pocit, že jste se zamilovali nebo vás něco posedlo). Nápad vám postaví do cesty náhody a znamení, která udržují váš zájem. Začnete si všímat všemožných signálů, které ukazují k vašemu nápadu. Vše, co uvidíte a čeho se dotknete, vám ho připomene. Bude vás budit uprostřed noci a odvádět vás od zaběhlých činností. Nenechá vás na pokoji, dokud nebude mít vaši plnou pozornost.

A pak se vás v tichém okamžiku zeptá: „Chceš se mnou pracovat?“

V ten okamžik máte dvě možnosti, jak odpovědět.

Co se stane, když řeknete ne

Nejjednodušší odpověď je samozřejmě ne.

A jste z toho venku. Nápad konečně odejde a – sláva! – vy se nemusíte obtěžovat nic tvořit.

Aby bylo jasno, není to vždycky odsouzeníhodné rozhodnutí. Pravda, někdy inspiraci odmítnete z lenosti, strachu, nejistoty nebo podrážděnosti. Ale jindy možná musíte dát nápadu košem, protože opravdu není ta správná chvíle nebo proto, že se angažujete v jiném projektu, nebo když jste přesvědčeni, že tento konkrétní nápad nechtěně zaklepal na nesprávné dveře.

Častokrát ke mně přišly nápady, o kterých jsem jasně věděla, že pro mě nejsou ty pravé, a já jsem jim zdvořile odpověděla: „Jsem poctěna tvou návštěvou, ale nejsem ta pravá. Mohu uctivě navrhnout, abys zašel za… řekněme Barbarou Kingsolverovou?“ (Vždycky se snažím být co nejuctivější, když posílám nápad pryč. Nechcete přece, aby se o vás ve vesmíru povídalo, že se s vámi těžko pracuje.) Nicméně ať už odpovíte jakkoli, přistupujte k nebohému nápadu citlivě. Pamatujte, že vše, co si přeje, je realizovat se. Dělá, co může. Opravdu musí zaklepat všude, kde to jen jde.

Možná tedy budete muset odmítnout.

Pokud řeknete ne, vůbec nic se nestane.

Většina lidí řekne ne.

Velkou část života lidé jen tak chodí kolem a říkají ne, ne, ne, ne.

Pak ale jednoho dne můžete odpovědět ano.

Co se stane, když řeknete ano

Pokud nápadu řeknete ano, představení začíná.

Vaše práce teď bude jednoduchá i složitá. Oficiálně jste s inspirací uzavřeli smlouvu a musíte se pokusit ji doprovodit celou cestu až k výsledku, který je nemožné předpovědět.

Podmínky smlouvy si můžete nastavit, jakkoli chcete. V současné západní civilizaci je stále nejběžnější tvůrčí smlouvou utrpení. To je smlouva, která říká: Zničím sebe a všechny okolo, jen abych se pokusila dát život své inspiraci, a moje mučednictví bude známkou oprávněnosti mé kreativity.

Pokud se rozhodnete uzavřít smlouvu tvůrčího utrpení, měli byste se snažit co nejvíc se přiblížit prototypu Trýzněného umělce. O vzory nebudete mít nouzi. Abyste vzdali hold jejich příkladu, stačí následovat pár základních pravidel: pijte, co nejvíc to jde. Sabotujte všechny svoje vztahy. Bojujte sami se sebou tak urputně, že z toho vždy vyjdete s krvavými šrámy. Neustále vyjadřujte nespokojenost se svým dílem. Žárlivě soutěžte se svými kolegy. Nepřejte ostatním úspěch. Prohlašujte, že váš talent je vaše prokletí (namísto požehnání). Odvíjejte svoje sebehodnocení od vnějšího uznání. Při úspěchu buďte arogantní, při prohře se litujte. Uctívejte temnotu namísto světla. Zemřete mladí. Obviňujte kreativitu, že vás zabila.

Funguje tahle metoda?

Samozřejmě, funguje skvěle. Dokud vás nezabije.

Takže pokud opravdu chcete, můžete to takhle dělat. (Za žádnou cenu si nenechte mnou ani nikým jiným vzít svoje utrpení, pokud jste se mu plně oddali!) Ale nejsem přesvědčená, že se jedná o závratně plodnou cestu ani že vám a vašim milovaným přinese trvalé uspokojení a klid. Uzavřu to tím, že tenhle způsob tvůrčího života může být úžasně atraktivní a po vaší smrti asi vydá na překrásný biografický film, takže pokud upřednostňujete krátký život tragické slávy před dlouhým životem bohatého uspokojení (a mnozí to tak mají), vzhůru do toho.

Já jsem ale vždycky měla pocit, že zatímco Trýzněný umělec sám prochází záchvatem vzteku, jeho múza sedí tiše v koutě ateliéru, leští si nehty a trpělivě čeká, až se ten chlápek uklidní a vystřízliví, aby se zase všichni mohli dát do práce.

Protože nakonec je to všechno jenom o práci, že? Nebo by aspoň mělo být?

A možná že existuje jiný způsob, jak to všechno uchopit…

Můžu jeden navrhnout?

Jiný způsob

Jiný způsob je plně, pokorně a s radostí s inspirací spolupracovat.

Věřím, že takto lidé k tvořivosti přistupovali po celá uplynulá staletí, než jsme se někdy nedávno rozhodli pro bohémský přístup. Můžete přijímat nápady s respektem a zvědavostí, namísto rozrušení nebo strachu. Můžete odstranit všechny překážky, které vám brání vést ten nejtvořivější život, pokud pochopíte, že cokoli je špatné pro vás, škodí pravděpodobně i vaší práci. Můžete omezit alkohol, abyste měli čistší mysl. Můžete pěstovat zdravější vztahy, aby vás nerozptylovaly vykonstruované citové katastrofy. Můžete si dovolit být občas se svou prací spokojení. (A pokud se projekt nevydaří, vždycky ho můžete považovat za smysluplný a konstruktivní experiment.) Můžete odolat svodům velikášství, obviňování a hanby. Můžete podporovat jiné v jejich tvůrčím snažení a uznat tak pravdu, že je tu dost místa pro všechny. Můžete měřit svou hodnotu odhodláním, ne úspěchy či selháními. Můžete bojovat se svými démony (prostřednictvím terapie, odpočinku, modliteb nebo pokory) namísto toho, abyste bojovali se svým talentem. Částečně vám může pomoct, když si uvědomíte, že vaši démoni stejně nikdy žádnou práci neudělají. Můžete věřit, že nejste ani otrok, ani pán inspirace, ale něco mnohem zajímavějšího – její partner, a že vy dva spolu pracujete na zajímavé a smysluplné věci. Můžete žít dlouhý život a po celou dobu dělat a tvořit opravdu skvělé věci. Můžete si tím vydělávat na živobytí, nebo taky ne, ale možná pochopíte, že na tom ve skutečnosti nezáleží. A na konci svých dnů můžete tvořivosti poděkovat, že vás požehnala kouzelným, zajímavým a vášnivým bytím.

To je jiný způsob, jak na to.

Je to úplně na vás.

Nápad roste

Pojďme se ale vrátit k mému magickému příběhu.

Díky Felipeho příběhu mě navštívil skvělý nápad, a to napsat román o Brazílii šedesátých let. Konkrétně jsem chtěla sepsat knihu o snaze vybudovat tu nešťastnou dálnici skrz džungli.

Ta myšlenka mi připadala obří a vzrušující. Také trochu znepokojivá – co ksakru vím o brazilské části Amazonie nebo o stavbě dálnic v šedesátých letech? Ale všechny dobré nápady se zpočátku jeví jako znepokojivé, a tak jsem se do toho pustila. Rozhodla jsem se s nápadem uzavřít smlouvu. Budeme spolupracovat. Podali jsme si na to ruku, obrazně řečeno. Slíbila jsem mu, že proti němu nikdy nebudu bojovat a nikdy ho neopustím, ale naopak s ním budu spolupracovat ze všech sil, dokud naše společná práce nebude hotová.

Pak jsem udělala vše, co dělá člověk, který to s projektem nebo činností myslí vážně: vyklidila jsem pro něj místo. Vyčistila jsem si stůl, obrazně i doslova. Zavázala jsem se k několika hodinám rešerší každé dopoledne. Přinutila jsem se chodit brzy spát, abych mohla za rozbřesku vstát a být připravená pracovat. Odmítla jsem všechna lákavá rozptýlení a společenské události, abych se mohla soustředit na svůj úkol. Objednala jsem si knihy o Brazílii a zavolala odborníkům. Začala jsem se učit portugalsky. Koupila jsem si záznamové kartičky – moje oblíbená metoda, jak mít přehled v poznámkách, a dovolila jsem si začít snít o tomto novém světě. A do tohoto vytvořeného prostoru začaly přicházet další nápady a obrysy příběhu se pomalu začaly vynořovat.

Rozhodla jsem se, že hrdinkou příběhu bude Evelyn, Američanka středního věku. Je konec šedesátých let – čas velkého politického i společenského pozdvižení, ale Evelyn žije tichým životem uprostřed Minnesoty. Je to stará panna, která strávila pětadvacet let poctivou prací jako asistentka ve velké středozápadní stavební firmě. Po celou tu dobu byla Evelyn tajně a beznadějně zamilovaná do svého ženatého šéfa, hodného a pracovitého muže, který se na Evelyn nikdy nedíval jinak než jako na výkonnou pracovnici. Šéf má syna, pochybného chlápka s velkými ambicemi. Tento syn zaslechne o obřím dálničním projektu v Brazílii a přesvědčí otce, aby podal nabídku. Syn použije svůj šarm a taky trochu nátlak, aby otce přiměl vložit do tohoto podniku celé rodinné jmění. Záhy se syn vydává do Brazílie s hromadou peněz a divokými sny o slávě. Ale syn i peníze velmi rychle záhadně zmizí. Oloupený otec vysílá Evelyn, svou nejvěrnější vyslankyni, aby odjela do Amazonie a pokusila se najít zmizelého mladíka a peníze. Z pocitu povinnosti a lásky Evelyn souhlasí a vydá se na jih, čímž se její obyčejný a nepozoruhodný život obrátí vzhůru nohama, protože vstupuje do světa chaosu, lží a násilí. Následují peripetie a rozuzlení. A je to taky milostný příběh.

Rozhodla jsem se román pojmenovat Evelyn z Amazonie.

Napsala jsem návrh na knihu a poslala ho svému nakladateli. Líbila se jim a koupili ji. Teď jsem s nápadem uzavřela druhou smlouvu, tentokrát formální, s notářsky ověřenými podpisy a termíny a vším tím okolo. Teď jsem se mu oddala úplně. Začala jsem doopravdy pracovat.

Nápad na scestí

O pár měsíců později mě ale opravdové životní drama odloučilo od toho vymyšleného. Na jedné z mnoha cest do Ameriky byl můj drahý Felipe zadržen hraniční hlídkou a byl mu odepřen vstup do Spojených států. Neudělal nic špatného, ale ministerstvo vnitra ho stejně poslalo do vězení a pak ho vyhostili ze země. Informovali nás, že Felipe se do Ameriky už nikdy nesmí vrátit, leda bychom se vzali. Takže pokud jsem chtěla se svým miláčkem v průběhu tohoto stresujícího a neurčitě dlouhého období vyhnanství být, musela jsem sbalit celý svůj život a odjet za ním za moře. Což jsem záhy udělala a zůstala jsem v zahraničí skoro rok, zatímco jsme řešili naši situaci a imigrační papírování.

Takové pozdvižení není nejlepším prostředím, ve kterém se věnovat psaní rozsáhlého a důkladně rešeršovaného románu o Amazonii šedesátých let. A tak jsem Evelyn odložila s upřímnými sliby, že se k ní později vrátím, hned jak se v mém životě obnoví řád. Všechny své poznámky k románu jsem bezpečně uložila se svým ostatním majetkem, a pak jsem se vydala na cestu přes půl planety, abych mohla být s Felipem a vyřešit naše problémy. A protože pořád musím o něčem psát, jinak mi hrozí, že se zblázním, rozhodla jsem se psát o tom, tedy zaznamenat, co se dělo v mém skutečném životě. Brala jsem to trochu jako způsob, jak utřídit všechny komplikace a zjištění, ke kterým v té době došlo. (Jak řekla Joan Didionová: „Nevím, co si myslím, dokud to nenapíšu.“)

Časem tato moje zkušenost vyrostla v memoár V dobrém i ve zlém.

Chci, aby bylo jasné, že nelituji toho, že jsem paměti napsala. Budu té knize už navždycky vděčná, protože psaní mi pomohlo vyrovnat se s extrémním strachem z mého nadcházejícího manželství. Ale okupoval mou mysl docela dlouho, a v době jeho dokončení uplynuly víc než dva roky. Víc než dva roky jsem se nevěnovala práci na Evelyn z Amazonie.

A to je opravdu dlouhá doba, po kterou jsem svůj nápad nechala zahálet.

Celá nedočkavá jsem se k němu chtěla vrátit. Takže jakmile jsme byli s Felipem oddáni a bezpečně usazeni zpátky v Americe a jakmile bylo V dobrém i ve zlém dokončeno, vytáhla jsem zase všechny své staré poznámky, posadila se ke svému novému stolu ve svém novém domě, připravená začít opět pracovat na románu o amazonské džungli.

Hned jsem ale učinila velmi znepokojivý objev.

Můj román byl pryč.

Nápad odchází

Dovolte mi vše vysvětlit.

Nechci říct, že by mi někdo ukradl moje poznámky nebo že by se mi ztratil důležitý soubor z počítače. Myslím tím, že živoucí srdce románu zmizelo. Vnímavá síla, která je součástí každého živoucího tvůrčího úsilí, vyprchala. Dalo by se říct, že ji spolkla džungle, jako ty obří buldozery. Všechen výzkum a všechen text, který jsem napsala před dvěma lety, tu samozřejmě byl, ale hned jsem poznala, že se dívám jen na prázdnou slupku něčeho, co dřív bylo teplou a pulzující bytostí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velké kouzlo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.