Poslední
zpověď

Copyright © Jana Abrahamová, 2015

Elektronické vydání © Palmknihy, 2015

ISBN PDF 978-80-7486-220-5

ISBN ePUB 978-80-7486-218-2

ISBN Mobi 978-80-7486-219-9

I.

Muž ležel na mramorovém oltáři a z jeho těla pozvolna vyprchávalo teplo. Roztažené paže s dlaněmi obrácenými vzhůru a nohy spojené kotníky k sobě téměř přesně kopírovaly polohu Krista, umístěného na kříži nad oltářem. Dřevěná socha umučeného Spasitele byla však pokryta spoustou ran, zatímco mrtvý muž měl pouze jediné poranění na temeni hlavy. Prýštila z něj krev, stékala přes mramorový okraj na zem a vytvářela na kamenné dlažbě nepravidelný červený obrazec.

Náhle bledou tvář mrtvého polaskaly sluneční paprsky, které pronikly dovnitř jedním z oken umístěných téměř u stropu a proměnily prach vznášející se ve vzduchu v droboučké zlaté šupinky. Jejich zásluhou se na krátký okamžik stal ze staré kaple pohádkový chrám a tragický obraz nabyl mystické podoby.

Farář Jiří Fialka zalovil rukou v kapse černého saka a vytáhl klíč, který zasunul do zámku, dvakrát jím otočil a stiskl kliku oblého tvaru. Potom se opřel o těžká kovová vrata a vstoupil do nitra kostela právě ve chvíli, kdy pozoruhodná hra světla, stínu a prachového pylu dosáhla vrcholu.

Kněz, drobný muž s šedivými vlasy, se zastavil uprostřed kaple a v úžasu hleděl na úkaz připomínající zjevení. Po několika minutách vyloučil halucinaci a dospěl k rozumné úvaze, že se patrně stal svědkem posledního dějství jakéhosi temného obřadu.

„Právě tady, přímo ve stánku božím, který byl svěřen do mé péče,“ rozzlobil se v duchu. Vzápětí však vykročil kupředu, aby se pokusil o záchranu člověka, jenž spočíval na oltáři. Jakmile se dostal do jeho těsné blízkosti, položil prsty na krční tepnu a se zatajeným dechem se snažil zaznamenat nějaký impuls. Po chvíli marného čekání odtáhl ruku a pohlédl do zúžených zorniček tmavých očí, které mu připadaly uhrančivé stejně jako nešťastníkova úzká tvář s výraznými lícními kostmi a energická, dopředu mírně vystupující brada. Farářově pozornosti nemohla ujít ani rána na hlavě a kaluž krve, v jejímž středu se právě ocitla jeho pravá bota. Tato skutečnost se mu však zdála v tu chvíli malicherná. Pochopil, že život z nešťastníka definitivně vyprchal, proto se pokřižoval a krátce pomodlil za spásu jeho duše. Potom vytáhl z kapsy mobilní telefon a na malé klávesnici začal hbitě vyťukávat číslice. S vědomím, že učinil vše, co bylo třeba, usedl do dřevěné lavice a s pohledem upřeným na voskově bílý obličej mrtvého, čekal na příjezd policie.

První se na místo činu dostavili dva policisté v uniformách a psovod s černým vlčákem. Ten nasál okamžitě pach muže ležícího na oltáři a s čenichem u země vedl svého pána ven, pokračoval dál po asfaltové cestě dolů k městu a zastavil se až na autobusové zastávce, kde stopu ztratil.

Přemysl Javůrek, zkušený komisař hradecké kriminálky, si povolil kravatu, natáhl gumové rukavice a vstoupil do kostela Svatého Vavřince, následován kolegou Alešem Břízou. Atmosféra starobylé posvátnosti umocněná vůní kadidla, květin a voskových svíček dýchla na příchozí tak intenzivně, že začali našlapovat na špičky, neboť jim klapot jejich podpatků na kamenných dlaždicích připadal nepatřičně hlasitý.

„Dobrý den, pánové. Mé jméno je Fialka a jsem farář zdejší farnosti. To já jsem vás zavolal,“ přivítal je starý muž a ukázal na volné místo vedle sebe.

„Komisař Javůrek, dobrý den,“ představil se policista v civilu a ukázal průkaz. I když nebyl žádný hromotluk, ale mužský se středně vysokou postavou, širokými rameny a mírně vystupujícím bříškem, chvíli trvalo, než se nasoukal do úzké mezery mezi lavicemi a usadil se vedle kněze.

„Inspektor Bříza,“ pozdravil mladší z vyšetřovatelů a vzdálil se, aby prošel celý kostel a zjistil, zda se v jeho zákoutích neukrývá pachatel, či jiné překvapení. Nahlédl do zpovědnice i sakristie a vystoupil po dřevěných schodech na kůr, jemuž vévodily varhany, nádherný skvost z tmavého dřeva, s pečlivě vycíděnými píšťalami i pedály.

Přemysl Javůrek položil Jiřímu Fialkovi první otázku: „Jste v pořádku, pane faráři?“

„Srdce mi buší jako zvon, ale vzhledem k tomu, co se zde přihodilo, není vhodné s výslechem otálet, nemám pravdu?“

Komisař Javůrek pokýval hlavou. „Máte. Vyprávějte tedy, jak jste mrtvého objevil.“

Farář popsal svůj příchod do kostela, nalezení muže i pocity, které při tom prožíval.

Snažil se hovořit pomalu a souvisle, v jeho hlase však bylo patrné rozrušení a smutek.

„V kolik hodin jste odcházel z fary?“ zeptal se Javůrek.

„Hned po snídani, krátce po sedmé. Vlastně jsem původně chtěl dnes zůstat doma, ale v noci byl pořádný liják, tak jsem se šel podívat, jestli není kostel plný vody. Na střeše totiž chybí pár tašek. Mé obavy se naštěstí nepotvrdily.“

„Říkáte, že bylo zamčeno. Kdo všechno má klíče?“

„Jenom já a moje hospodyně. Staráme se o kostel společně. Pokud se koná zkouška sboru nebo je potřeba kostel uklidit, alespoň jeden z nás je osobně přítomen.“

„Nosíte ho stále při sobě?“

„Ano.“

„A vaše hospodyně?“

„Bere si ho, když odchází do kostela. Kam přesně ho odkládá doma, se musíte zeptat jí.“

„To samozřejmě uděláme. Teď by mě zajímalo, zda znáte oběť.“

„Myslíte toho mrtvého?“

„Ano. Setkal jste se s ním někdy?“

„Jeho tvář mi vůbec není povědomá. Většinu svých oveček znám osobně, ale na mši chodí také spousta cizích lidí, což mě velice těší. Kostel se bude opravovat, proto rád uvítám jakýkoliv finanční příspěvek.“

Javůrek s Břízou zaklonili hlavy a zadívali se na stropní klenbu s vybledlou malbou. A protože objevili i další známky nemilosrdně ubíhajícího času, souhlasili s farářem, že s opravou starobylé kaple je nutné začít co nejdříve.

„Potřebuji seznam osob, které chodí do kostela pravidelně,“ požádal komisař.

„Bude to hodně jmen a paměť mi už tak neslouží,“ upozornil Fialka. „V lednu mi bude sedmdesát.“

„Určitě to nebude tak zlé,“ usmál se Javůrek, protože si byl jistý, že knězi nechybí zdravý úsudek ani vitalita. „Když jste vstoupil dovnitř, nevšiml jste si něčeho zvláštního? Například změny v uspořádání předmětů nebo jejich ztráty?“

„Kromě přítomnosti mrtvého se zdálo všechno v pořádku. Jestli něco chybí jsem zatím neměl čas zjistit.“

„Navštívili někdy v minulosti kostel zloději?“

„Dosud ne. Kromě reprodukcí na stěnách a několika pozlacených svícnů není v kostele nic, co by mělo větší hodnotu.“

„Nachází se zde trezor?“

„Na co trezor, pane komisaři? Vždyť bych tam neměl co ukládat. Na příspěvky od farníků úplně stačí malá pokladnička a tu si pokaždé odnáším na faru. Domníváte se, že ten mrtvý mohl být jeden ze zlodějů a zemřel při hádce se svým komplicem? Já bych spíše hádal na nějaký rituální obřad nebo vraždu v afektu.“

„Já raději nehádám, pane faráři,“ poznamenal muž zákona s jemnou ironií.

„Ale určitě si vytvoříte více hypotéz, které pak vylučujete, že?“

„Dá se to tak říci. Mimochodem, nečtete náhodou detektivky?“

„Pouze občas,“ přiznal Fialka a na kulaté tváři se mu objevil rozpačitý úsměv.

„Máte stejnou zálibu jako moje žena,“ podotkl Javůrek.

„Patrně se snaží pochopit vaši práci a více se vám přiblížit.“

„Patrně,“ pronesl Javůrek pochmurně a jeho myšlenky se na chvíli zatoulaly k bytosti, kterou miloval. Že se už několikrát a navzdory jeho výslovnému zákazu stala i amatérským detektivem, faráři raději nesdělil.

„Rád bych věděl, jak dlouho bude kostel uzavřený? V sobotu se má konat svatba a v neděli ranní mše,“ řekl kněz a zaplašil tak Javůrkovy vzpomínky na Kamilu.

„Obávám se, že veškeré akce budete muset zrušit, pane faráři,“ odpověděl nekompromisně.

Kněz vážně pokýval hlavou. „V tom případě budu muset snoubence oddat na jiném místě. Mají totiž nejvyšší čas, dítě už je na cestě. Se mší to ovšem bude větší problém.“

„Lituji, ale opravdu vám nemohu nic slíbit. Zatím jsme na úplném začátku,“ připomenul Javůrek. „Teď vás kolega odveze domů a seznámí se s vaší hospodyní.“

„Budu se za vás modlit. Sbohem, pane komisaři,“ rozloučil se farář Fialka.

Přemysl Javůrek stiskl knězi ruku a sledoval, jak důstojnou chůzí opouští svůj kostel, který byl znesvěcen jedním z nejtěžších hříchů. Byl si jistý, že farář Fialka je tragickou událostí otřesen mnohem víc, než dává najevo a pocítil vůči starému muži obdiv i lítost. Profese kriminalisty mu však nedovolila příliš dlouho rozjímat, ačkoliv právě k tomuto účelu byl stánek boží postaven. S povzdechem si natáhl rukavice a zamířil k oltáři, aby si prohlédl mrtvé tělo. Aniž by vyčkal příjezdu soudního lékaře a techniků, začal shromažďovat první stopy a poznatky, které, jak pevně doufal, povedou k odhalení pachatele.

Inspektor Aleš Bříza se ocitl sám uprostřed místnosti, jež byla zařízena tmavým nábytkem rozmístěným na perském koberci. V otevřeném okně vlála bělostná záclona a střídavě hladila fialové květy muškátů i mřížky klece, ve které seděl na bidýlku mírně vypelichaný papoušek. Zdálo se, že spí, ale sotva se host přiblížil ke kleci, papoušek zvedl hlavu a zakřičel: „Sakrrra, dobrrrý den!“

Inspektor překvapeně uskočil, zatímco zelený pták zatřepal křídly a pokračoval v uvítací ceremonii. „Sakrrra prráce! Herrrgot, krrrucinál!“

„Snad vás nepolekal, pane inspektore? Já vím, klení a sprostá slova se na faru příliš nehodí, ale Ludvíka jsem se ujal po smrti jeho majitelky a nemám srdce se ho zbavit,“ pravil farář, který vstoupil do obývacího pokoje. „Vlastně jsme si už na sebe zvykli.“

Inspektor pokýval hlavou a smířlivě se na papouška usmál.

„Brrravo, prrrevíte!“ zašveholil Ludvík a otočil se k Břízovi zády.

Fialka přikryl klec černým šátkem a obrátil se k mladé ženě, která stála za jeho zády.

„Tak tohle je má hospodyně Juditka. Už jsem jí řekl, co se stalo.“

Juditce bylo asi třicet let a svojí statnou postavou zabírala třetinu místnosti. V její hezké kulaté tváři se objevil rozpačitý úsměv, který odkryl souměrné bílé zuby. Bříza si rázem vzpomněl na často používaný výraz ze starých vesnických románů „děvče krev a mlíko.“ Hospodyně však nebyla oblečená do selského kroje, nýbrž do modrých riflí a volné haleny cihlové barvy. Světlé vlasy měla vyčesané nahoru do rozcuchaného výtvoru, ačkoliv by se k ní více hodily copy.

„Judita Soukupová, dobrý den,“ představila se a podala policistovi ruku. Její stisk byl měkký a pevný, ale v jasně modrých očích, které sklopila k zemi, zahlédl plachost a nejistotu.

„Jsem rád, že jsem vás zastihl doma paní Soukupová.“

„Slečna,“ opravila ho klidným hlasem. „Mohu vám nabídnout kávu nebo čaj?“

„Děkuji, ale už jsem snídal.“

„Tak co potřebujete vědět?“ zajímala se hospodyně a usedla do jednoho z křesel potažených plyšem okrové barvy.

„Mám vás nechat o samotě nebo můžu zůstat?“ zeptal se farář. Starostlivý výraz v jeho tváři prozradil, že by pokoj opouštěl velice nerad. Zda chtěl chránit svoji hospodyni nebo byl jenom zvědavý, Bříza netušil.

„Jen klidně zůstaňte, pane faráři,“ odpověděl a s pobaveným úsměvem sledoval, jak se starý muž začítá do knihy. Inspektor by se vsadil, že farářovy uši jsou nastražené, aby mu neuniklo ani jediné slovo z rozhovoru, který měl proběhnout.

„Zajímalo by mě, slečno Soukupová, kam ukládáte klíč od kostela, pokud ho nemáte u sebe.“

„Do zásuvky v komodě, stojí na chodbě hned za dveřmi.“

„Nestalo se teď někdy, že jste ho na krátký čas postrádala?“

„Určitě ne.“

„Existují tedy jenom dva klíče,“ předpokládal Bříza.

„Tři. Jeden mám já, druhý pan farář a třetí je náhradní.“

„Mohla byste se přesvědčit, zda jsou na svém místě?“

Judita přikývla, a když se po několika minutách vrátila, oznámila, že klíče jsou v zásuvce.

„Chodíte do kostela někdy sama?“ pokračoval inspektor.

„Jistě. Dohlížím na pořádek, starám se, aby byly ve vázách čerstvé květiny. A každou středu chodím zpívat do sboru.“

„Na mše a ke zpovědi také?“

„Ke zpovědi nechodím, ale na mších zpívám.“

„Víte, ona Juditka svoji cestu k Bohu teprve hledá. Věřím, že se z ní časem stane oddaná věřící,“ vmísil se do hovoru farář.

„Snad ano,“ pravila mladá žena vyhýbavě.

„Nepotloukal se v poslední době kolem fary někdo cizí?“

Pokrčila rameny. „Je léto, čas dovolených, po cestě chodí spousta lidí, které neznám.“

„Když odcházíte ven, zamykáte pokaždé dům i zahradu?“

„Samozřejmě, nejsem tak naivní abych věřila, že se zloději vyhnou našemu stavení jenom proto, že je to fara. Už víte, kdo byl ten zavražděný?“

„Zatím ne, ale možná mi jeho totožnost pomůžete odhalit vy,“ řekl Bříza a podal jí snímek, který si udělal v kostele. Nebyl příliš kvalitní, ale k prvotní identifikaci snad postačí.

Judita se dívala na fotografii a mlčela. Potom její rty zašeptaly: „Je tak hrozně bledý.“

„Poznáváte toho muže, slečno Soukupová?“

„Nikdy jsem ho neviděla,“ odpověděla a vrátila snímek Břízovi.

„Nemusíte pospíchat, zkuste to ještě jednou. Jste si opravdu jistá, že jste ho nepotkala v kostele nebo ve městě?“

„Jsem si jistá.“

„Dobře. Ještě mi prozraďte, jak jste strávila včerejší večer, noc a dnešní ráno.“

„Proč to chcete vědět, jsem podezřelá? A pan farář taky?“

„Jen klid, vy i pan farář jste pro nás důležitými svědky a já doufám, že tomu tak bude až do skončení případu. Mezi podezřelé bych vás zahrnul velice nerad.“

„Tak dobře,“ vzdychla hospodyně. „Večer jsem byla od pěti do půl sedmé na zkoušce sboru, potom jsem s panem farářem povečeřela, uklidila v kuchyni a šla do svého pokoje. V televizi nic kloudného nebylo, tak jsem si asi do jedenácti četla. No a pak spala až do rána. Vstávám většinou v šest, ale dnes jsem zaspala a probudila se až v půl osmé.“

„To mohu potvrdit, pane inspektore. Snídani jsem si udělal výjimečně sám.“

„Neměl jste strach, že se slečně Soukupové udělalo špatně, když ráno nevstala?“

„Strach přímo ne, ale překvapilo mě to, proto jsem před odchodem do kostela zaklepal na dveře jejího pokoje. Neozvala se, ale zaslechl jsem tiché chrápání.“

Představa hospodyně, jak vypouští pootevřenými ústy do éteru zvuky připomínající cirkulárku, inspektora Břízu pobavila a přiměla pevně stisknout rty, aby si zachoval vážný výraz.

„Předpokládám, že vy jste faru dnes neopustil dříve než po sedmé hodině ranní, pane Fialko,“

„To už jsem přece řekl komisaři Javůrkovi. Pročpak si nezapisujete to, co vám říkám, mladý muži?“

„Používám speciální techniku,“ usmál se Aleš Bříza a poklepal významně na diktafon položený na stole.

„Aha, celý výslech si nahráváte. Jste si jistý, že bude nahrávka kvalitní?“

„Nemějte obavy, mám to vyzkoušené,“ ubezpečil detektiv faráře, ačkoliv úroveň vybavenosti policie moderními přístroji značně pokulhávala za jeho představami.

„To budete chtít podepsat výpověď až později, že?“ prokázal Jiří Fialka znalost policejních postupů, kterou určitě čerpal především z detektivek.

„Přesně tak. Děkuji vám oběma a brzy na shledanou.“ ukončil rozhovor Aleš. Když pohlédl na Juditu Soukupovou, zdálo se mu, že si ulehčena vydechla, což ho nepřekvapilo. Podobně reagovala většina vyslýchaných, se kterými se při své práci setkal.

Farář Fialka byl ale světlou výjimkou, protože během rozhovoru nedal najevo ani špetku nelibosti a vyprovodil Břízu až před kamennou zídku lemující faru. S vlídným úsměvem sledoval, jak nasedá do auta a odjíždí. Teprve potom se vrátil dovnitř.

„Už je pryč?“ zeptala se hospodyně.

„Ano, ale určitě ho budeme vídat častěji. Obávám se totiž, že náš život se tím hrozným činem úplně obrátí naruby.“

„Toho člověka nám byl čert dlužen,“ prohlásila Judita.

Fialka se pokřižoval. „Nerouhejte se, Juditko, ten mladý muž za to přece nemůže.“

„Já myslím toho mrtvého,“ upřesnila dívka a rychle odešla z pokoje.

Kněz zůstal stát u okna a v myšlenkách se znovu přenesl do kostela Svatého Vavřince. Neklid, jenž vstoupil do jeho srdce v okamžiku, kdy objevil na oltáři mrtvé tělo, se začal měnit v předtuchu čehosi zlého, co zatím postrádalo jasné obrysy.

Přemysl Javůrek doslova hypnotizoval soudního lékaře Brázdu, který podroboval mrtvého prohlídce.

„Tak co, na kdy to tak odhaduješ?“

„Nechceš raději počkat, až dokončím pitvu?“

„Stačí mi zatím tvůj odhad.“

„Podle ztuhlosti a slábnoucího krvácení mohla smrt nastat mezi druhou až šestou hodinou ranní.“

„A příčina smrti?“

„Tělo je sice trochu podchlazené, ale ten člověk rozhodně zimou nezemřel. Na hlavě má ošklivou ránu, vypadá to na proraženou spodinu lebeční. Jiná vážnější zranění jsem zatím nezaznamenal. Ostatní až po pitvě. Tak se měj, kamaráde, přeju hodně štěstí.“

„Díky,“ zavolal Javůrek za mírně nahrbenou postavou doktora Brázdy. Jakmile osaměl, sklonil se nad zelený batoh ležící za oltářem a postupně vyložil na kamennou dlažbu balíček papírových kapesníků, zavírací nůž a svazek klíčů. Došel k názoru, že se jedná spíše o výbavu houbaře než zloděje. V kapsách béžových plátěných kalhot, košile ani zelené prošívané vesty, které měla oběť na sobě, nenašel žádné doklady, peněženku ani mobilní telefon, což mu připadalo zvláštní, neboť člověk obvykle bez těchto věcí nevychází ani do přírody.

Naskládal věci zpátky do batohu a zaměřil pozornost na ruce zemřelého. Byly velké, se štíhlými prsty a upravenými čistými nehty, zápěstí levé ruky obepínaly hodinky se stále se pohybující vteřinovou ručičkou, ačkoliv měly prasklé sklíčko na ciferníku. Poodhrnul rukávy košile, zda na pažích porostlých černými chloupky nemá muž podlitiny nebo jiné známky zápasu, ale nenašel nic. Přešel proto na druhou stranu oltáře, aby si prohlédl hnědé kožené boty, ve kterých vězela chodidla mrtvého. Pod tkaničkami se zachytilo pár stébel trávy, mezi drážkami na podrážkách pak několik drobných kamínků, zrníčka štěrku, trochu bláta, ale žádné jehličí, což ho přivedlo k závěru, že muž do lesa vůbec nevkročil. Na závěr prohlídky se Javůrek ještě sklonil blíž k mramorové desce oltáře, ale nic neobvyklého kromě krve na ní neobjevil. Přenechal proto místo činu technikům, kteří svým hlučným vpádem a kufříky s nezbytnou výbavou připomínali spíše skupinku turistů a odešel ven nadechnout se čerstvého vzduchu.

Ke Svatému Vavřinci vedlo kromě asfaltové silnice i několik úzkých cestiček, které se klikatily napříč lesem. Ačkoliv hustá zeleň tvořila kolem kostela hradbu, z místa, kde komisař Javůrek stál, byl nádherný výhled na město, neboť mlha a chlad srpnového rána sestoupily do údolí a rozplynuly se mezi střechami domů.

„Držíš siestu?“ vyrušil ho hlas Aleše Břízy.

„Já a siesta? Čekám tu přece na tebe?“ odpověděl Javůrek naoko pohoršeně.

„Takže můžeme jet?“ zeptal se Bříza, opřel se o zeď a stejně jako Přemysl nastavil obličej slunečním paprskům.

„Samozřejmě,“ odpověděl Přemysl, ale nepohnul se, ani neotevřel oči. „Měl bych sem vzít rodinu na výlet, je tady krásně.“

„Cítíš tu omamnou vůni smoly a hub?“ připojil se Aleš. „Ani si nevzpomínám, kdy jsem byl naposledy v lese.“

„Já taky ne, kamaráde,“ povzdechl si Javůrek a odlepil se od stěny kostela. „Měli bychom vyrazit, cestou si povíme, co je nového. Řídíš ty.“

„Provedu,“ zasalutoval v žertu Aleš svému nadřízenému i příteli v jedné osobě a zamířil k autu na parkovišti. Pozitivní energie, kterou načerpali během krátké přestávky, z nich během jízdy postupně vyprchávala a v okamžiku, kdy vjeli do města, z ní nezbylo vůbec nic.

Kamila odložila časopis s módními trendy a v duchu si vybavila svůj šatník, do kterého by se několik nových kousků určitě ještě vešlo. Například pastelově zelené letní šaty, kabelka a sandálky zdobené barevnými korálky nebo černá halenka z průsvitného materiálu, pod kterou by se hezky vyjímala její nová krajková podprsenka stejné barvy. Vedena snahou potěšit nejen sebe, ale také svého muže, uchopila mobil a nadiktovala neznámé ženě s příjemným hlasem svoji objednávku. Potom odložila časopis a zaposlouchala se do ticha v domě, které jí prozradilo, že Přemysl stále ještě relaxuje ve vaně plné horké vody, Natálka už spí a Tom sedí u počítače a nevnímá, co se kolem něj děje. Ani teď neslyšel zvonek, proto bylo pouze na ní, aby šla zjistit, kdo k nim přichází v tak pozdní hodinu.

Otevřela dveře a pohlédla na starší ženu.

„Dobrý večer, paní Javůrková. Omlouvám se, že vás ruším tak pozdě, ale já prostě nevím, co mám dělat,“ vyhrkla a položila na zem malou cestovní tašku.

„Jak vám mohu pomoci? Je mi líto, ale nemohu si vzpomenout, že bychom se už někdy setkaly.“

„Promiňte, že jsem se hned nepředstavila. Jsem Věra Zlatníková, matka Evy Janečkové.“

„Ach ano, jste si podobné. Pojďte dál.“

Žena následovala Kamilu do domu a usadila se na okraj pohovky. Kamila zaujala místo vedle ní. „Stalo se něco Evě?“

„To právě nevím a začínám z toho být neklidná, protože se ještě neozvala.“

„Do práce má nastoupit v pondělí, počítám s tím, že mne vystřídá. Víte, kam odjela?“

„Nemám tušení. Všechno zařizoval ten muž, se kterým se asi před měsícem seznámila. Doufala jsem, že Eva něco prozradila alespoň vám, jste přece její kolegyně.“

„Naznačila pouze, že se s někým schází. Víc, bohužel, nevím. Zkoušela jste se s ní spojit?“

„Ano, ale nebere mobil. Je to celé podivné a já začínám mít strach, aby se jí něco nestalo.“

„Nesmíte myslet hned na nejhorší. Možná není v místě, kde se Eva nachází, žádný signál. Mohla telefon ztratit nebo jí ho někdo ukradl.“

„Snad máte pravdu a já se plaším zbytečně. Raději už půjdu, nezlobte se, že jsem vás obtěžovala,“ řekla tiše žena a vstala. Kamila si všimla její chvějící se brady a vrávoravé chůze.

„Jistě jste unavená. Přespíte u Evy v bytě?“

„To, bohužel, nejde, nemám klíče. Snad seženu pokoj v hotelu nebo stihnu nějaký noční vlak.“

„To je přece nesmysl, paní Zlatníková. Já sice klíče od jejího bytu mám, protože jsem majitelkou domu, ale budu ráda, když zůstanete na noc u nás. A pokud se Eva během zítřka neozve, můžete si promluvit s mým manželem. Pracuje u policie a určitě vám poradí, co dělat.“

„Je mi to tak trapné, jsem pro vás cizí člověk,“ namítla Věra Zlatníková, ale bylo vidět, že se jí ulevilo.

Za chvíli už uléhala do čistě povlečené postele v pokoji pro hosty, zatímco Kamila se chystala Přemyslovi všechno vyprávět, jen co vyleze z vany. Začala si dělat o Evu také starosti, protože bylo skutečně divné, že ani jednou nezavolala rodičům ani synům, které po rozvodu vychovávala sama, a moc pro ni znamenali. Navíc měla Eva jednu negativní vlastnost. Vůči mužům byla velice důvěřivá a tolik toužila po novém vztahu, že často ztrácela zdravý rozum a na příslušníky opačného pohlaví se dívala růžovými brýlemi. Když se zamilovala, byla nepoučitelná. To byl také patrně důvod, proč svého nového přítele před kolegyněmi v práci tajila. Chtěla se vyhnout jejich varování a dobře míněným radám a ukázat ho teprve tehdy, až si bude jistá, že konečně našla toho pravého.

„Proboha, Evo, vrať se co nejdřív,“ přála si v duchu Kamila a v žádném případě k tomu nebyla vedena sobeckým zájmem. V tu chvíli jí bylo lhostejné, že možná bude muset odložit odjezd na dovolenou a zůstat v cestovní kanceláři tak dlouho, dokud se Eva neobjeví. A protože oplývala bujnou fantazií a představila si různé varianty tragédií, které se přítelkyni mohly přihodit, začala mít o ní strach.

Přemysl zastihl svoji ženu sedět strnule na pohovce s nepřítomným pohledem a mírně vyděšeným výrazem ve tváři.

„Děje se něco, Kamilo?“ zeptal se, než usedl vedle ní a objal její ramena.

„Nabídla jsem nocleh mamince Evy Janečkové. Představ si, že se Eva ještě vůbec neozvala. Vlastně ani nevíme, kam odjela, dovolenou prý zařizoval její nový přítel. Eva nebere mobil a já o ní začínám mít strach.“

„Že nezavolala klukům ani rodičům je sice trochu neobvyklé, ale věřím, že se vrátí. Přece by se na tebe nevykašlala, vždyť moc dobře ví, že máš odjet na dovolenou a její přítomnost v cestovce je tedy nutná.“

„Máš pravdu, v tomto ohledu je spolehlivá, ale co když se jí stalo něco vážného. Něco hrozně moc vážného,“ zdůraznila Kamila naléhavě.

Přemysl pohlédl do hnědých očí své ženy. „Pokud se Eva do neděle nevrátí, měla by se její matka obrátit na policii.“

„Ujmeš se toho ty osobně?“

„Víš moc dobře, že pohřešované má na starosti jiné oddělení, ale průběžně se budu informovat.“

Kamila se zamračila a nepatrně se odtáhla, aby dala najevo zklamání.

„Pochop, že nemohu zasahovat do kompetence jiných. Navíc od dnešního rána vyšetřujeme jednu vraždu, takže budu mít práce nad hlavu. V pondělí jsem měl v úmyslu předat případ Alešovi a odjet na dovolenou.“

„Já vím, tolik se všichni těšíme,“ vzdychla Kamila, přisunula se zase zpátky a položila hlavu na rameno svého muže. „Je ti jasné, že když se Eva neobjeví, budete muset jet beze mě.“

„Nemaluj čerta na zeď,“ ukončil Přemysl diskusi a vstal. „Je čas jít do postele a zabývat se příjemnějšími věcmi. Potřebuju tvou něhu jako poušť dešťové kapky.“

„Ty poeto, kdepak jsi to vyčetl?“

„Záleží na tom? Důležité je, že to přesně vystihuje stav mého chátrajícího těla.“

„Tak pojď, ty chudáčku vyprahlý,“ zašeptala Kamila a plácla ho po zadku. Potom se rychle rozběhla ke schodišti a dlaněmi si chránila své oblé půlky, aby jí nemohl láskyplné gesto oplatit. Doteky, polibky a další projevy touhy si dopřáli až v ložnici pod rouškou tmy a při milování a několika hodinách spánku zapomněli na události, které se toho dne staly.

II.

V pátek ráno se komisař Javůrek dostavil na kriminálním oddělení v Hradci nezvykle brzy. Aleš Brázda už seděl u počítače.

„Nazdar. Vidím, že jsme si dnes přivstali oba. Už přišla zpráva ze soudního?“

„Máš ji na stole,“ odpověděl Aleš a dál ťukal prsty po klávesnici.

Javůrek se posadil a soustředěně začal číst pitevní protokol, který potvrdil slova doktora Brázdy při prvním ohledání mrtvého. Příčinou smrti skutečně bylo proražení spodiny lebeční. Na horní části stehen a lýtek se našly drobné podlitiny a oděrky, na pravé straně podbřišku jizva po operaci slepého střeva, v žaludku pak zbytky kofeinu. Toxické látky v krvi ani částečky kůže nebo jiných organických látek za nehty nalezeny nebyly. Světlé skvrny na játrech svědčí o posmrtné manipulaci s tělem. Stáří muže třicet pět až čtyřicet let, nekuřák, dobrá fyzická kondice, poměrně zdravý chrup.

„Bezva, už nám chybí pouze jeho jméno,“ konstatoval Přemysl, podal zprávu Alešovi a protáhl si záda. Potom uchopil snímek oběti, aby ještě jednou prozkoumal tvář, které smrt vdechla nepřirozenou bledost.

„Pohledný chlap,“ konstatoval.

„Tvůj typ?“ zeptal se Aleš vážně, ale v koutcích mu zacukalo.

„Přestaň blbnout, člověče. Chci jenom říct, že s tou vizáží modelu měl patrně úspěch u ženských.“

„Snubní prsten neměl, takže ženatý asi nebyl.“

„Nebo se ho zmocnil pachatel společně s jeho doklady a dalšími věcmi.“

„Pokud si je nenechal doma. Já osobně bych na houby možná taky vyrazil bez mobilu a dalších zbytečností. Teď mě napadá, že musel být místní nebo z okolí Bystřice. Žádné auto se přece v blízkosti místa činu nenašlo,“ přemýšlel nahlas Bříza.

„Mohl s ním odjet pachatel. Kluci zkoumají terén v okruhu několika kilometrů. Vzhledem k tomu, že v noci ze středy na čtvrtek celou noc pršelo a půda byla měkká, mohli by najít nejen místo, kde auto stálo, ale taky otisky bot.“

Zazvonění telefonního přístroje rázně utnulo komisařovy úvahy a přimělo ho chopit se sluchátka. „Javůrek.“

Bříza sledoval se zájmem svého šéfa, jehož starostlivě pokrčené čelo se postupně vyhlazuje a na vážné tváři se mu objevuje úsměv.

„Něco nového?“ zeptal se nedočkavě, když komisař položil sluchátko.

„Když uvaříš dobré kafe a seženeš něco k snědku, prozradím ti totožnost našeho muže z oltáře.“

„Ty vyděrači,“ povzdechl si Aleš a ujal se funkce hospodyňky. Zatímco se vařila voda v konvici, zaběhl do blízkého pekařství a koupil čtyři tvarohové šátečky, které úhledně poskládal na plastový tácek a položil na stůl vedle hrnků s kávou.

„Tak povídej, která sudička ti prozradila, o koho jde,“ vyzval Přemysla.

„Žádná sudička, ale databáze otisků prstů, rozšířená o evidenci držitelů nových pasů. Jméno naší oběti je Michal Kocián, trvale hlášen v Bystřici, Mlýnská 42. Žádost o vydání nového cestovního pasu s osobními údaji a otisky prstů si podal desátého června a ještě si doklad nevyzvedl.“

„A už nevyzvedne,“ dodal Aleš Bříza s pohledem upřeným na fotografii ležící před ním na stole.

Přemysl pokýval hlavou. „Možná se chystal odjet na dovolenou stejně jako já.“

„Možná,“ přisvědčil Aleš a zakousl se do tvarohového šátečku. Snídani dojedli mlčky, zabráni každý do svých myšlenek.

Mlýnskou ulici našli v okrajové části města a dům číslo popisné 42 přímo uprostřed. V přízemí se nacházel antikvariát a sázková kancelář. Javůrek odemkl vchodové dveře a oba vyšetřovatelé vešli do domu. Ocitli se v úzké chodbě, na jejímž konci spatřili začátek schodiště, po kterém vystoupili do prvního patra. Tam objevili pouze jediné dveře. Inspektor Bříza stiskl zvonek, ačkoliv příliš nedoufal, že jim někdo otevře. Když se nedočkali žádné reakce, použil Javůrek další z klíčů z batohu mrtvého a první překročil práh bytu. Aleš Bříza ho následoval se smíšenými pocity rozpaků a vzrušení, které v něm vyvolávala skutečnost, že vniká do cizího soukromí. Netušil, že jeho starší a zkušenější kolega prožívá totéž co on.

Komisař Javůrek se rozhlédl po místnosti, kde Michal Kocián patrně vařil, jedl, pobýval i spal. Kuchyňský kout byl malý, ve dřezu ležel hrnek od kávy a lžička, na dřevěném pultu, jenž nahrazoval kuchyňský stůl, stál proutěný košík s jablky, dvě porcelánové kořenky a stříbrná termoska s nějakou tekutinou.

Uprostřed pokoje široká postel s převrácenou dekou, pomačkaným polštářem a modrým pánským pyžamem napovídala, že v ní ještě nedávno spala pouze jedna osoba, s největší pravděpodobností mužského pohlaví. Pokud si ovšem nějaká žena nelibuje v pánském nočním úboru, na jehož štítku je vyznačena velikost XXL.

Zdálo se, že majitel bytu nebyl příliš náročný, neboť další zařízení se omezilo pouze na dvě křesla, oválný konferenční stolek, komodu, knihovnu, šatní skříň a televizor s malou úhlopříčkou. S oblečením na tom byl Michal Kocián mnohem lépe. Kriminalisté našli čtyři obleky, jeden plášť, dva zimní kabáty, péřovou bundu, tucet košil, šest kravat, čtyři svetry, dva páry kožených rukavic, deset párů ponožek, větší počet triček, mikin, trenýrek a riflí. V dolní části skříně pak šest párů bot. Některé z věcí nebyly ještě ani použité a čekaly na vybalení v ozdobných papírech nebo igelitových taškách.

V koupelně pak Javůrek s Břízou užasli nad množstvím kosmetických přípravků, pečlivě naaranžovaných na poličce u zrcadla i v bílé skříňce.

„Páni, ten chlap dbal o svou vizáž i tělo jako ženská,“ poznamenal Aleš.

„Kdo ví, jestli to všechno používá. Třeba jsou to dárky. Všimni si, že spousta těch lahviček je ještě plná,“ řekl Javůrek, uchopil jeden ze skleněných flakónků a odšrouboval uzávěr. „Na můj vkus moc sladká.“

Bříza se díval, jak kolega vrací lahvičku s parfémem na poličku a postupně bere do ruky holicí strojek, hřeben a dentální nit v drobné krabičce. Sám pak obrátil pozornost ke koši z bílého plastu, v němž našel pouze několik kousků špinavého prádla a dva bílé froté ručníky.

Za velkým pokojem objevili ještě jeden. Podle nábytku staršího data výroby, spousty vyšívaných deček a černobílé svatební fotografie nad manželskou postelí usoudili, že místnost užívala Kociánova matka.

Po hodině a půl konstatovali, že prohlídka bytu sice přinesla o mrtvém zajímavé poznatky, ale neměli zatím nic, co by je mohlo přivést k pachateli. Snad budou mít větší štěstí technici, kteří si vezmou věci i zařízení důkladně „do parády“ jak na místě, tak později v laboratořích.

Javůrek s Břízou sešli do přízemí a otevřeli ozdobnou kovovou mříž chránící vstup do antikvariátu. Tam na ně dýchla atmosféra starých archívů s jemným zápachem zatuchliny a klihu. Místnost přeplněná regály s knihami, časopisy, novinami a mapami působila stísněným dojmem a úzké uličky nedávaly příliš prostoru k volnému pohybu. Psací stůl, židle a pokladna, nad kterými by nepochybně zajásalo srdce nejednoho sběratele starožitností, vypadaly opuštěně a prach, zvířený jejich příchodem, šimral v nose a nutil ke kýchání.

Komisař Javůrek téměř nedýchal a očima cestoval po hřbetech knižních pokladů. Nádherné vazby lákaly k tomu, aby je člověk pohladil, rozevřel a začetl se do nažloutlých stránek. Jeho mladší kolega neodolal a zalistoval v časopise pro milovníky automobilů, vydaném v roce 1924. Protože nebylo v jejich silách prohlédnout si všechny svazky, museli se spolehnout na inventurní seznam, který našli uložený v malém trezoru. Bankovky ani jiné písemnosti v něm nebyly.

Zatímco Bříza zkoumal pokladnu, Javůrek se rozhodl otevřít zásuvky psacího stolu. Hned v první z nich ležel mobilní telefon. Tak vida, řekl si v duchu komisař a uschoval drobnou, ale pro vyšetřování velice důležitou věcičku, do plastového sáčku. Potom otevřel další šuplíky a objevil zápisník. Přelétl několik stránek, na kterých byly drobným a úhledným písmem poznamenány názvy uměleckých předmětů a několikaciferná čísla, která mohla znamenat cenu, letopočet nebo cokoliv jiného. Pokud notýsek v kožených deskách patřil majiteli antikvariátu, znamenalo to, že kromě starých spisů zřejmě prodával také starožitnosti. Ty mohl získávat buď legálně, nebo z kriminální činnosti, což je záležitost velice riziková, protože partneři při tomto druhu obchodu nejednají v rukavičkách a korektnost je jim zcela cizí. Zda se z těchto úvah nakonec vyklube motiv, jenž vedl pachatele k vraždě, vyšetřovatelé zatím nevěděli, ale získali alespoň naději, že učinili další krok k objasnění smrti Michala Kociána.

Kamila se probudila do deštivého rána a vůbec se jí nechtělo opustit teplou náruč přikrývky.

Zavřela znovu oči a představila si městečko Novi grad, jeho písečnou pláž, mořské vlny narážející do šedých útesů a zlaté slunce na modré obloze. Kdo ví, zda se vůbec dočká, povzdechla si, vstala a podívala se oknem do zahrady. Jediným tvorem pohybujícím se venku mezi hustými kapkami deště, byl vlčák Ben, který ve výběhu nedočkavě vyhlížel příchod domácích.

Kamila si svlékla saténovou noční košili a zamířila do koupelny, aby se osprchovala. Potom se vrátila do ložnice, otevřela skříň a po chvíli přemýšlení sundala z ramínka tmavě modrý kalhotový kostým. Z prádelníku si vzala bílé tričko s krátkým rukávem a učesala si krátké kaštanové vlasy, na které stříkla trochu laku. Ještě krém, řasenku, stíny, parfém, rtěnku a může sejít dolů připravit snídani. Tom s Natálkou sice vstanou až později, ale máme přece hosta, uvažovala Kamila a rychle sešla do přízemí.

Za několik minut už voněla domem káva a na bílém ubruse s drobnými sedmikráskami stála ošatka s rohlíky, které rozpekla v mikrovlnce, dále máslo, rybízová marmeláda, šunka, sýr a rajčata.

Věra Zlatníková vstoupila do kuchyně s úsměvem, ale její oči prozradily, že toho v noci příliš nenaspala. „Dobré ráno,“ pozdravila tiše a zůstala nesměle stát u dveří.

„Dobré ráno, dáte si kávu nebo čaj?“ přivítala ji Kamila a odsunula jednu ze židlí.

„Kávu s mlékem, děkuju,“ řekla tiše paní Věra a posadila se.

Během snídaně si vyprávěly o tom, jak prázdniny tráví děti. Kamile neušlo, s jakou láskou paní Věra hovoří o svých vnucích. Sotva se však zmínila o Evě, selhal jí hlas a ona se odmlčela.

„Ještě se neozvala?“ zeptala se Kamila.

Věra Zlatníková zavrtěla hlavou a v očích se jí objevily slzy.

Kamila položila dlaň na její baculatou ruku, pokrytou hnědými skvrnkami a chvíli zvažovala, co říci. „Musíme doufat, že je v pořádku, paní Zlatníková.“

„To si také říkám a modlím se, aby ta nejistota skončila.“

Kamila se zadívala na špičky svých pantoflí a mlčela. V tu chvílí ji totiž nenapadla žádná další slova útěchy a opakovat se nechtěla.

„Přemýšlela jsem dlouho do noci, co bych měla udělat. Teď odjedu domů, a pokud se dcera do neděle nevrátí, obrátím se na policii.“

„To je rozumné,“ schválila její rozhodnutí Kamila. „Svezu vás na nádraží.“

„To není třeba, zavolám si taxi nebo půjdu pěšky.“

„Stejně jedu do práce, máme tedy společnou cestu. Jen pojďte,“ vybídla ji Kamila a zamířila do chodby. Z věšáku pak sundala velký deštník, pod kterým společně přeběhly ke garáži, kde čekal červený fait.

Před bystřickým vlakovým nádražím Věra Zlatníková srdečně stiskla Kamile ruku. „Moc vám děkuji, paní Javůrková.“

„Příliš jsem vám zatím nepomohla, ale hned jak přijdu do práce, podívám se do Evina stolu a na její e-mailovou poštu. Dejte mi váš telefon, zavolám vám, když na něco přijdu,“ slíbila a vytáhla z kabelky mobil, do kterého si uložila číslo. Potom se usmála, zavřela dveře a počkala, až se plnoštíhlá kupředu mírně nachýlená postava Věry Zlatníkové ztratí mezi ostatními cestujícími spěchajícími na vlak.

V kanceláři vedly její kroky nejprve ke stolu Evy. Postupně otvírala zásuvky a probírala se papíry i osobními věcmi. Nic, co by jí prozradilo něco o tajemném muži nebo o místě, kde měla kolegyně trávit dovolenou, však neobjevila. Štěstí neměla ani při nahlédnutí do počítače. Najít správné heslo se jí sice podařilo poměrně brzy, neboť místo teček dosadila jméno nejstaršího Evina syna, ale v doručené poště nalezla pouze jedinou zprávu osobního charakteru. Jednalo se o sdělení, že ve středu se koná zkouška sboru. Adresa odesilatele: jiri.fialka@fara.cz a v odeslané poště pak Evinu omluvu kvůli dovolené.

Kamila sice věděla, že Eva chodívá do kostela v městské části Bystřice – Lipůvka, pozvánka na zkoušku ji však překvapila. Dokonce ji trochu zamrzelo, že se kolegyně se svou zálibou ve zpěvu nesvěřila. Vždyť na tom není nic špatného. Naopak, Kamila by si ji šla ráda poslechnout.

„Snad budu mít ještě příležitost,“ povzdechla si, vypnula počítač a podívala se na hodinky. Do otevření kanceláře zbývalo ještě dvacet minut, proto otevřela kabelku a vyndala z ní svazek klíčů. Jeden z nich byl od Evina bytu a Kamila ani na chvíli nezaváhala ho nyní použít. Jako majitelka domu měla přece právo přesvědčit se, zda je tam všechno v pořádku.

Její suverenita však vzala za své, jakmile se ocitla v prvním patře a trvalo několik vteřin, než vsunula klíč do zámku a odemkla dveře. Bože, ať je byt raději prázdný, než abych tam našla Evino nehybné tělo, modlila se a se zatajeným dechem učinila první krok kupředu. Nejprve překonala chodbu, nahlédla do koupelny, na záchod i šatní skříně. Pak následovala kuchyň, obývák, ložnice a dva dětské pokoje. Všude panoval vzorný pořádek a byt byl prázdný. Napětí, pramenící z očekávání hrůzného nálezu, se rozplynulo. Kamila si sedla do křesla a dopřála si chvilku na přemýšlení. Zdálo se, že Eva skutečně odjela na dovolenou. Ve dřezu nebylo žádné nádobí, houbička i utěrka byly suché, lednička prázdná, ve skříni žádný kufr ani větší taška. Kamila dokonce pootevřela všechny zásuvky, zda v nich nenajde pas. A ve skříni chyběly plavky a několik kousků oblečení, které Eva v létě nosila. Bohužel nikde ani stopa po tajemném příteli. Žádná fotografie, pánský kousek prádla nebo zubní kartáček navíc. Buď Evin přítel nikdy byt nenavštívil, nebo po sobě záměrně zametl stopy.

No tak, nemaluj čerta na zeď, napomenula se Kamila. Možná jsou ti dva tak zamilovaní, že zapomněli někde na romantickém místě na okolní svět. I dospělí se občas chovají jako blázni.

Když procházela chodbou, všimla si malé společenské kabelky z lesklého černého saténu, položené na botníku. Otevřela ji a vsunula ruku dovnitř, aby vzápětí vytáhla jediný předmět, který se tam ukrýval. Dvě vstupenky na koncert do hradeckého Divadélka Na výsluní s utrženými kontrolními ústřižky. Eva tedy nebyla v sobotu na koncertě sama a lístky pravděpodobně zajišťovala ona.

Kamila uschovala titěrný a jediný důkaz existence tajného přítele do dlaně, zabouchla dveře a právě se chystala otočit klíčem, aby zamkla, když se za jejími zády ozvaly kroky. Otočila se a spatřila kluka v riflích, černém tílku, s vlasy ostříhanými hodně nakrátko.

„Dobrý den, paní Javůrková,“ pozdravil a chystal se vstoupit do bytu.

„Ahoj Libore. Maminka nevolala?“

Zavrtěl hlavou a zůstal stát na chodbě, jako by najednou nevěděl, co má dělat.

„Venku je pořádné horko, nemáš chuť na vychlazenou minerálku nebo colu?“

„Dík,“ odpověděl Libor Janeček a následoval Kamilu do kanceláře.

„Myslela jsem, že jsi teď u babičky a dědy.“

„To sedí, ale přijel jsem se mrknout, jestli se máma náhodou nevrátila dřív.“

„Co Pavlík s Kájou?“ zeptala se na Evina dvojčata a podala chlapci sklenici s colou.

„Zatím jsou v pohodě, ale mě se to nějak nechce líbit. Nechápu, proč kolem toho chlápka a místa, kam odjíždí, dělala takové tajnosti.“

„Ty jsi tady byl, když se připravovala na cestu?“

„Byl. Skládala si do kufru výbavu jako by jela na měsíc, což bylo u ní normální. Ať jsme jeli k moři nebo na hory, byla připravená na vedro i mráz.“

Kamila chápavě pokývala hlavou, protože přesně tak balila věci na cesty i ona a své blízké tím doháněla k šílenství.

„O čem jste s mámou mluvili?“ zajímala se o poslední věty, které Eva pronesla před odjezdem.

„Právě že nemluvili, ale spíš se hádali. Trvala na tom, abych odjel za bráškama, ale já chtěl zůstat doma, protože v Bohuslavicích je nuda,“ přiznal Libor.

„Zatímco tady máš spoustu kamarádů.“

„Přesně tak, jenomže ty ona nesnáší. Nechce pochopit, že je mi už sedmnáct a dokážu se o sebe postarat sám. Někdy je to s ní dost děsný.“

„Náš Tom se taky brání mé péči, ale zatím mu to není nic platné. My mámy jsme už prostě takové,“ vzpomněla si Kamila na svého syna. „Nakonec jsi ale poslechl a odjel k babičce.“

„No jasně, ale máma neví, že jsem změnil názor a určitě si dělá starosti, co tady sám provádím. Chtěl jsem jí zavolat, ale nebere telefon. Vlastně jsem se s ní ani nerozloučil a to mě štve.“

Kamila zahlédla v Liborových očích slzy a pousmála se nad jeho snahou nedat najevo lítost a strach o mámu, ačkoliv těmito pocity byl přímo nabitý. „Až se vrátí, povíš jí, co tě trápí.“

Upřel na ni zkoumavý pohled. „Jak víte, že mě něco trápí? Policie už ví, kdo ten dům zapálil?“

„Teď ti vůbec nerozumím, Libore. Jaký dům?“ zeptala se překvapeně.

„Přece ta indická čajovna. Já jsem klukům říkal, ať neblbnou, ale vůbec mě neposlouchali, zapálili láhev s benzínem a hodili do okna. Zavolal jsem hasiče.“

„Kdy se to stalo?“ vylekala se Kamila, protože indická čajovna patřila její přítelkyni Sáře Ulmanové.

„Ve středu večer. Ale nebojte se, nikomu se nic nestalo.“

„Proč to ale, proboha, udělali?“

„Protože nenávidí cizince a ta Ulmanová je přece Indka. Já osobně rasista nejsem, ale někteří lidé z naší party jsou tím dost posedlí.“

„Vidím, že tvá máma má pravdu, když se jí nelíbí, s kým se stýkáš.“

„To už mi taky došlo, proto jsem změnil názor a odjel k dědovi,“ odpověděl Libor a mrkl na hodinky. „Už budu muset jít, za dvacet minut mi jede vlak.“

Ve dveřích se ještě otočil. „Co když se mámě něco stalo?“

„Věřím, že se vrátí a vysvětlí, co ji bránilo zavolat,“ odpověděla, ale hlas jí nepatrně zakolísal. „A teď už běž, ať ti to neujede.“

„Tak nashle a díky,“ zavolal a vyšel na ulici. Sledovala ho, jak se vzdaluje a vybavila si Pavlíka a Káju, blonďatá dvojčata podobná matce, zatímco Libor byl stejně tmavovlasý jako jeho otec. Kdyby se Eva nevrátila, co by si kluci počali? Nejsou sice už tak malí, ale mámu potřebují stále stejně.

A protože byla pověrčivá, raději myšlenku na smrt kolegyně zaplašila a soustředila se na práci. Doufala, že bude moci uzavřít cestovku přesně v pět, obejít pár obchodů a nakoupit věci podle seznamu, který si večer sestavila velice pečlivě a úplně sama. Přemysl a Tom by ho totiž zcela jistě svými škrty eliminovali na plavky, kraťasy, tričko a sandály pro každého člena rodiny po jediném kuse. Ještě štěstí, že našla spojenkyni v Natálce, která, ač ještě malá, ale přece jen žena, bez nejlepších kousků své garderoby k Jadranu odjet nehodlala.

Javůrek s Břízou se přesunuli z království starých knih do sázkové kanceláře, aby získali o Michalovi Kociánovi nějaké informace. V místnůstce čtyři krát čtyři metry nebyla ani noha a za dřevěnou přepážkou seděla pouze jedna osoba, u které nebylo na první pohled patrné, jakého je pohlaví. Měla totiž baculatý obličej i ruce s krátkými prsty, dlouhé vlasy sepnuté na šíji do culíku a na sobě tílko, pod nímž prosvítala dvojice bradavek. Za ňadra střední velikosti by se nemusela stydět žádná dívka.

„Jdete si vsadit, pánové?“ zeptala se obsluha hlubokým hlasem a uvedla tak dohady o svém pohlaví na pravou míru. Navíc si vyšetřovatelé přečetli na cedulce jméno Cyril Pech. V místě, kde se zkouší denně štěstěna, vskutku příhodné, napadlo oba současně a zabodli pohledy na mladíka.

„Kriminální policie, dobrý den. Rádi bychom se vás zeptali na vašeho souseda.“

„Máte na mysli Míšu? Snad jste ho nepřišli zatknout?“

„Kdepak, jen bychom potřebovali pár informací. Znáte ho dlouho?“

„Ani ne. Pronajal jsem si to tady před šesti měsíci a on už tady prodává i bydlí pár let. Není to zrovna můj kámoš, jen se tady občas zastaví, vsadí si a prohodí pár vět. Musí mít zatracený štěstí v lásce, protože nikdy nic nevyhrál.“

„Nechal tady už hodně peněz?“ zajímal se Javůrek.

„Dost. Nechce se mi věřit, že mu ten krcálek tolik vynáší. Vždyť lidi už skoro nečtou. Já osobně si ani nepamatuju, kdy jsem měl v ruce nějakou knížku.“

„To je věc názoru,“ poznamenal Bříza. „Bydlel nahoře sám? Co návštěvy?“

„Bydlel? Nevím o tom, že by se odstěhoval? To bych si přece všimnul.“

„Pan Kocián je mrtvý a my vyšetřujeme okolnosti jeho smrti.“

„Fakt? No to je teda překvápko. Tak hezoun Míša je po smrti,“ konstatoval ponuře Pech.

„Tak ještě jednou. Bydlel sám?“

„Jo. Táta mu umřel a mámu umístil na jaře do domova důchodců. Když o tom tak uvažuji, vlastně jsem nikdy neviděl, aby si do bytu přivedl nějakou ženskou nebo od něj nějaká odcházela. Že by byl na chlapy, to se mi nezdá, pánové. Nebo už máte nějaké poznatky o jeho sexuální orientaci?“

„Ale pane Pechu,“ napomenul ho Javůrek. „Nevyzvídejte a raději nám prozraďte, jaké měl Michal Kocián záliby. Nebyl třeba milovníkem přírody? Nechodil rád na houby?“

Pech se zamračil a promnul si bradu. „Je pravda, že batoh občas na zádech nosil, ale jestli v něm byly houby, to nevím.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“ zeptal se Bříza.

„Ve středu večer. Zavřel obchod a odešel nahoru. Samozřejmě mi neuniklo, že ve čtvrtek ani dneska neotevřel, ale jak vidíte, jsem tady sám a nemůžu si dovolit odejít a zjišťovat, jestli není náhodou nemocný. Ostatně, nebylo to poprvé, co měl zavřeno i ve všední den a já nemám tušení, kde se toulal.“

„Nebydlíte v domě?“

„Kdepak, v garsonce na sídlišti. Ráno otvírám v osm a odcházím v pět odpoledne.“

„Tak vám děkujeme, pane Pechu. Možná se nevidíme naposledy. Na shledanou,“ rozloučil se Javůrek a opustil malý prostor. Bříza pouze kývl hlavou a prošel dveřmi na ulici, kde zastihl kolegu s mobilem u ucha.

„Právě jsem mluvil s Miládkou Novotnou. Ptá se, zda si hodláme opět zřídit hlavní stan na bystřickém oddělení. Moc by jí to potěšilo,“ oznámil Přemysl.

„Mě taky. Vzpomínka na její svačinky a neodolatelný humor mi pokaždé vhání do očí slzy dojetí,“ prohlásil Aleš, teatrálně popotáhl nosem a utřel si hřbetem ruky neviditelné slzy.

Přemysl se rozesmál. „Ty jsi ale šašek.“

„Vážně, Přemku, když požádáš šéfa, určitě nebude nic namítat. Vždyť víš, jak na tebe trpí.“

„Šetři energií, chlapče, souhlas ředitele už mám. První porada se koná už za dvě hodiny a bude se při ní podávat kafe s Miládčiným borůvkovým koláčem,“ oznámil Javůrek a zamířil si to po přechodu na druhou stranu silnice. Aleš se rozběhl za ním, na rozdíl od svého kolegy však bílou zebru na asfaltovém povrchu ignoroval.

Když projížděli Mlýnskou ulicí, oba se přenesli o rok zpět, do doby, kdy spolu pracovali na případu ztracené studentky a vraždy učitele bystřické základní školy. Na několik měsíců přesídlili z Hradce na místní policejní oddělení, kde jim byla přidělena jako sekretářka právě důchodkyně Miládka, žena oddaná své práci tak, že se občas nebo spíše permanentně pletla do vyšetřování. Naštěstí její informace o obyvatelích města, znalost místních poměrů, bohaté životní zkušenosti a především mateřská péče, byly pro detektivy přínosem.

Javůrek vysadil Břízu na křižovatce a pokračoval směrem k výpadovce. Měl v úmyslu navštívit Ritu Kociánovou, zatímco Aleše vyslal na faru. Ten zpočátku brblal a neochotně se ploužil ulicí, protože ho čekal přibližně kilometr chůze, ale jakmile ucítil teplé sluneční paprsky na zátylku, jeho dlouhé nohy začaly rázovat po dlažebních kostkách mnohem svižněji. Usoudil, že procházka městem v letní podvečer není zase tak velká tragédie a přestal Přemkovi závidět. Ať si klidně veze zadek v autě, já si alespoň vylepším kondici a prozkoumám terén, řekl si a otočil se za dvojicí mladých dívek v nádherně krátkých sukýnkách. Pak si ale vzpomněl na Sáru a obrátil hlavu správným směrem.

Sára Ulmanová procházela čajovnou a se slzami v očích se dívala na spoušť, kterou způsobil požár. Stěny i strop začouzené, mechově zelený koberec i závěsy z jemného hedvábí ohořelé a promáčené, ve vzduchu byl cítit štiplavý zápach. Kouzelná harmonie barev, světel a vůní, kde hosté trávili příjemné chvíle, se proměnila ve spáleniště.

Nevěděla, jestli má nejdříve uklidit střepy z květináčů, které smetl z parapetu proud vody z hasičské stříkačky, posbírat polámané rostlinky ležící na rozsypané hlíně nebo zvednout a vynést ven převrácené židle, stolky a lampičky. Najednou jí připadalo zbytečné dát čajovnu do původního stavu, protože nevěřila, že se útok nebude opakovat. Strach a beznaděj náhle přemohly Sáru natolik, že usedla na zem, přikryla si dlaněmi oči a rozplakala se nad nenávistí a krutostí, která ji obklopuje.

Penzion Oáza stál v malebném údolí a vedla k němu nová silnice lemovaná štíhlými topoly. V dobře udržované zahradě se pohybovali po pískových cestičkách nebo vysedávali na lavičkách jeho obyvatelé, někteří v doprovodu personálu nebo svých příbuzných.

Rita Kociánová stála u kamenné kašny a sledovala úzké pramínky vody dopadající na hladinu. Přes svůj pokročilý věk si udržela vzpřímené držení těla a štíhlou postavu. Když za svými zády uslyšela kroky, otočila se a změřila si detektiva pohledem královny.

„Dobrý den, paní Kociánová. Jsem komisař Javůrek a přináším vám zprávu o vašem synovi,“ představil se Přemysl a počkal, až se ošetřovatelka, která ho do zahrady vyprovodila, vzdálí. „Nechcete se posadit?“

„Nechci, raději se projdeme. Tak copak se Michalovi přihodilo? To nemohl přijít sám?“

„Je mi líto, paní Kociánová, ale váš syn je mrtvý,“ pravil Javůrek, připravený ji zachytit, pokud by omdlela.

„Ach ne,“ řekla tiše a zastavila se. „Jak… a kdy…?“

Komisař jemně uchopil rozrušenou ženu za loket, protože se mu zdálo, že nepatrně zavrávorala. „Zemřel na následky poranění hlavy. Zda to byl úraz nebo se na jeho smrti podílel ještě někdo jiný, zatím šetříme. Včera ráno ho našel v kostele Svatého Vavřince farář.“

„Co tam, proboha, Michal dělal? Nebyl přece věřící,“ zvolala a zaťala prsty do Javůrkovy paže. Jako by pochybnostmi o místě, kde zemřel její syn, chtěla vyvrátit nebo alespoň oddálit tu hroznou skutečnost.

„To zatím nevíme, paní Kociánová.“

„Ale proč mi to říkáte až dnes?“

„Omlouvám se, nejdříve jsme museli zjistit jeho totožnost.“

„Přece jen bych si sedla. Doprovodíte mne, prosím?“ požádala a zavěsila se do Javůrka. Kráčela nejistě s nahrbenými zády a skloněnou šíjí, najednou celá schoulená do sebe.

„Je hrozné, když matka přežije své dítě, nemyslíte?“ zeptala se po chvíli. Její světle hnědé oči byly bez slz, ale plné smutku.

Javůrek pokýval hlavou. „Chápu, že jste nyní rozrušená a patrně budete chtít být sama.“

„Nechci být teď sama. Jsem sama totiž pořád, i když je kolem mě spousta lidí,“ přerušila ho podrážděně. „Pokud se mne chcete něco zeptat, začněte hned teď.“

„Dobře, paní Kociánová. Povězte mi, kdy jste viděla syna naposledy?“

„Asi před měsícem. Nenavštěvoval mne tak často, jak sliboval, když jsem se stěhovala.“

„Nedostal se do nějakých potíží? Neměl s někým konflikt?“

„Michal nikdy nebyl příliš sdílný, ale tentokrát se mi zdál dojatý a hovořil se mnou vlídněji, než bylo obvyklé. Zmínil se o cestě do zahraničí, ale víc mi neprozradil. Při loučení mne pevně objal a slíbil, že než odjede, ještě se zastaví.“

„Pan Pech ze sázkové kanceláře nám tvrdil, že váš syn žil sám. Měl přítelkyni?“

„Já vím pouze o jedné rozvedené paní, u které bydlel v Hradci. Ten vztah dlouho nevydržel. Potom se scházel s dalšími ženami, ale ani jednu mi nepředstavil.“

„Prosperoval jeho antikvariát dobře?“

„Mému manželovi se dařilo slušně, Michal po svém otci talent pro tento druh podnikání nezdědil. Ačkoliv vystudoval filosofickou fakultu, knihy nebyly jeho velká láska a obávám se, že si nadělal nějaké dluhy. Zajímalo by mne, zda řádně platil nájemné.“

„Domníval jsem se, že majiteli jste vy a váš syn.“

„Kdepak, bydleli jsme sice s manželem v Mlýnské ulici přes dvacet let, ale dům patřil Říhovým. Když zemřeli, stala se majitelkou jejich vnučka Dagmar. Přesnou adresu neznám, nájem jsme posílali na bankovní účet. Vlastně jsem se s ní setkala pouze dvakrát.“

„Pokud tomu správně rozumím, váš syn se k vám nastěhoval po rozchodu s přítelkyní.“

„Ano a po smrti manžela převzal antikvariát.“

„Jméno té ženy znáte?“

„Vyprávěl o nějaké Daně a její dcerce z prvního manželství Gábince. Škoda, že jsem se s nimi nikdy nesetkala.“

„Svěřil vám syn důvod, proč vztah ukončil?“

„Nesvěřil. Patrně se obával, že bych ho přemlouvala, aby se pokusil s Danou udobřit. Věděl totiž, jak moc jsem si přála, aby se konečně oženil, měl rodinu a já vnoučata,“ odpověděla Rita a smutně se zadívala k nedaleké lavičce, kde dvojice dospělých pozorně naslouchala slovům starého muže, který na klíně choval asi tříleté děvčátko.

„Proč jste se rozhodla přestěhovat do penzionu, paní Kociánová?“ snažil se další otázkou odpoutat její pozornost od šťastně působící skupinky.

„Jednalo se o vzájemnou dohodu mezi mnou a Michalem. Nežije se tady špatně, personál je vlídný a trpělivý, občas je tu i zábava. Jediné, co mi chybí, je můj manžel, ale toho postrádám stále, bez ohledu na místo, kde žiju.“

Přemysl Javůrek se nadechl, aby se zeptal, zda její bolest nedokázal utišit syn. Před odchodem do domova důchodců s ním přece sdílela byt a trávila mnoho času. Při pohledu na její bledou tvář a chvějící se rty však od své otázky upustil a raději ji vyprovodil k budově. Tam už čekala ošetřovatelka.

„Právě se začíná podávat večeře, dnes budou vaše oblíbené italské těstoviny,“ zašeptala spiklenecky jako by jídelníček domova důchodců byl tím největším tajemstvím na světě.

„Dnes nebudu večeřet, Vendulko,“ oznámila jí Rita Kociánová, obrátila se k Javůrkovi a podala mu ruku. „Na shledanou, pane komisaři. Přijdete ještě za mnou? Ráda bych se o smrti svého syna dozvěděla víc. Myslím, že na to mám právo.“

Slib, který od komisaře dostala, její smutek nezmírnil, pouze ji přiblížil o krůček blíž k odpovědi, proč musel Michal zemřít. Pláč, který dusila ve svém nitru, dokázala zadržet pouze do okamžiku, než vstoupila do svého pokoje. Tam klesla na postel a zcela podlehla svému žalu.

Přemysl Javůrek si až později uvědomil, že by Rita Kociánová měla provést co nejdříve identifikaci. Představa jak stará paní stojí v chladném království patologa Brázdy a hledí do nehybné tváře svého syna, v něm probudila soucit a odsunula do pozadí snahu dodržet při vyšetřování předepsaný postup, což vůbec nepokládal za katastrofu. Naopak byl rád, že se z něj ještě nestal cynik neschopný chovat se ohleduplně k tomu, kdo ztratil blízkého člověka, zůstal osamělý a zranitelný jako tato stará dáma.

Farář Fialka seděl na lavičce pod starým ořechem a spokojeně se díval na čerstvě pokosený trávník a červenou motorovou sekačku, která stála nedaleko. Jízda na malém vozítku činila faráři potěšení a zatím nepustil za volant ani svou hospodyni. Ta sledovala jeho manévry napříč zahradou s obavami, ale netroufla si nic říci, neboť si na svém řidičském umění velmi zakládal. Podobné to bylo se starším Renaultem, který také řídil rád a cesty za věřícími, přáteli nebo na diecézi k biskupovi prožíval jako malé dobrodružství.

„Co budete chtít k večeři? Nemáte chuť na smaženici? Máme ještě pár hub, co jste přinesli v úterý s Vojtěchem z lesa,“ zavolala na faráře Judita.

„Pokud jsou všechny jedlé, tak ano!“ zahalekal farář a zvedl se z lavičky. „Když mluvíte o Vojtěchovi, je vám jasné, že jsme se o něm policii zapomněli zmínit?“

„Já na něj úplně zapomněla. Myslíte, že by se měl přihlásit sám?“

„To je zbytečné. Až zase přijdou, tak jim o něm řeknu.“

„Bojím se, že ho okamžitě zahrnou mezi podezřelé,“ pravila Judita stísněně, než jí hlas sklouzl do šepotu. „My o vlku a vlk za dveřmi.“ Spuštěním záclony a ustoupením do nitra pokoje dala najevo, že není návštěvou policisty vůbec nadšená.

Kněz naopak přivítal inspektora Břízu vlídně. „Dobrý den, pane inspektore. Vy si jdete určitě pro ten seznam,“ pravil a nabídl Alešovi místo vedle sebe na lavici.

„Ano, ale také potřebuju podepsat vaše včerejší výpovědi.“

„Tak na to si musím vzít brýle. Juditko!“ Jeho volání ještě nedoznělo a hospodyně už přicházela s černým pouzdrem v ruce.

Vida, pousmál se inspektor, určitě poslouchala za záclonou. „Dobrý den, slečno Soukupová, už jsem tady zase.“

„To vidím,“ konstatovala Judita suše a podala knězi brýle. „Když dovolíte, ráda bych se vrátila do kuchyně. Mám na pánvičce houby.“

„Krásně to voní. Děláte smaženici?“

„Ano, za chvíli bude hotová,“ oznámila o stupínek vřeleji a vzdálila se.

„Judita je nejen hodné děvče, ale také výborná kuchařka,“ oznámil Fialka. „Jsem moc rád, že ji tady mám.“

„Zajímalo by mne, jak taková mladá žena získá místo hospodyně. Je snad vaší příbuznou nebo vyhrála výběrové řízení?“

„Podal jsem si inzerát a z osmi žen, které se přihlásily, vybral Juditu. Život se s ní příliš nemazlil, ale její duše zůstala čistá, nezkažená. Nemá už nikoho jiného kromě bratra, který také bydlí na faře. Omlouvám se, že jsem vám o Vojtěchovi včera neřekl, ale úplně jsem na něj zapomněl. Přijel navštívit sestru, a protože nám v květnu odešel kostelník, požádal jsem ho, aby nastoupil na uvolněné místo.“

„Předpokládám, že jste mu umožnil volný přístup do kostela.“

„Samozřejmě, ale to ještě neznamená, že by měl něco společného se smrtí toho člověka,“ prohlásil Fialka.

„Kdepak je pan Soukup teď?“ zeptal se přísně Bříza. „Velice rád bych ho vyslechl.“

„Ve středu večer odjel do Prahy. Hned jak se objeví, pošlu ho za vámi.“

Jen aby nezmizel nadobro, řekl si v duchu Bříza a nasál do svých nosních dírek vůni smaženice. Zároveň si uvědomil, že od snídaně nic nejedl a jeho žaludek se zmítá v hladové křeči. Když před ním stanula farářova hospodyně a pozvala ho na večeři, nedokázal odmítnout a usedl ke stolu, na kterém stály dva talířky se žlutohnědou směsí, ošatka s chlebem a dvě láhve piva. Večeře pod ořechem ve společnosti faráře Fialky byla jedním z nejpříjemnějších zážitků, jaké toho dne zažil.

Když pro něj přijel strážmistr Kučera, aby ho dopravil do města, loučil se s knězem, hospodyní Juditou i farskou zahradou velice nerad a uniformovaného kolegu obdařil nevlídným pohledem. Cestou ho dokonce napadlo, že kdyby nepracoval u kriminálky, mohl mít volné víkendy, pravidelnou stravu a spokojenější přítelkyni. Jeho život by byl zkrátka úplně jiný.

Sotva dorazil na oddělení, sebelítost byla pryč, protože ve skutečnosti měl svou práci rád a nic jiného by dělat nechtěl. Uvařil si silné kafe, usedl k počítači a nahlédl do e-mailové pošty, kde objevil velice zajímavou zprávu z laboratoře. Tekutina v termosce, která se našla v bytě Michala Kociána a patřila s největší pravděpodobností mrtvému, byla identifikována jako instantní káva s odvarem z bolehlavu, což je prudce jedovatá bylina, způsobující ochrnutí a poměrně rychlou smrt. Páni, případ, v němž figuruje alkaloid, zatím ještě nevyšetřoval.

Pět minut po osmnácté hodině zahájil komisař Javůrek poradu, které se zúčastnil kromě Aleše Břízy také strážmistr bystřického policejního oddělení František Kučera a sekretářka Miládka Novotná. Jakmile pokladla na stůl hrnky s kávou a talířky s borůvkovým koláčem, odešla do vedlejší kanceláře a za pootevřenými dveřmi se snažila zachytit každé slovo, které bylo proneseno.

„Tak si to shrneme. Otisky mrtvého se našly na klice kostelních dveří, na stěnách zpovědnice a na oltáři. Tam byly také objeveny stopy tkáně, krev a vlasy, patřící rovněž oběti. Zdá se, že poranění hlavy vzniklo pádem na ostrou hranu mramorové desky. Zda byla u toho přítomna další osoba nevíme, ale tělo mohl někdo naaranžovat na oltář a opustit kostel, aniž by zraněnému zavolal lékařskou pomoc.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední zpověď.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.