Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

NOVÉ VÁNOČNÍ POHÁDKY

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6010. publikaci

Ilustrace Barbara Issa Wagner
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 120
Vydání 1., 2015

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Illustration © Barbara Issa Wagner

ISBN 978-80-247-5975-3 (ePub)
ISBN 978-80-247-5974-6 (pdf)
ISBN 978-80-247-5613-4 (print)

Zachráněný les

Bylo krásné prosincové odpoledne. Oblohou poletovaly první sněhové vločky a všichni se připravovali na toužebně očekávané Vánoce. Když všichni, tak opravdu všichni. I zloději stromků. Dva takoví darebáci zabrousili do mladého lesa, kde rostly mladé smrčky a ještě mladší jedličky.

„Ty jo,“ hvízdl obdivně jeden z nich.

„To je přesně to, co jsme hledali!“ přikývl nadšeně druhý.

První ze zlodějů sáhl do kapsy od bundy. Vytáhl kalkulačku a začal hned počítat: „Když je tady uřízneme všechny a pak je prodáme, tak budeme v pořádným balíku!“

„Jo!“ radoval se druhý a poskakoval přitom jako malé dítě.

„Večer sem přijedeme s náklaďákem a motorovou pilou,“ plánoval první ze zlodějů.

Druhý se ale zarazil. „Motorovou radši ne. Ta dělá rámus. Musíme si vzít obyčejnou pilu.“

„To bude ale strašná práce,“ posmutněl první ze zlodějů. Těšil se na bezpracný zisk.

„Nedá se nic dělat. Copak chceš, aby nás chytili a zavřeli do vězení?“ namítl druhý zloděj. Ani jednomu z nich se do vězení nechtělo, a tak se smířili s tím, že budou muset stromky řezat obyčejnou pilou.

Když se na všem dopodrobna domluvili, z lesa zase odešli.

Stromky to všechno vyslechly a začaly se strachovat. „Co budeme dělat?“ zeptala se vyplašeně malá jedlička.

„Škoda že nemáme nohy a nemůžeme utéct!“ litoval smrček, který rostl na samém okraji lesa.

„Já se bojím,“ oznámila ostatním jiná jedle.

„Já taky! Já taky!“ přidávaly se i ostatní. Nakonec byly všechny stromky tak vystrašené, že se začaly třást jako osiky. To přilákalo veverky, které se v lese na poslední chvíli poohlížely po nějakých zásobách.

„Co se vám stalo?“ zeptala se veverka Terka. Vítr zrovna nefoukal, a tak si myslela, že všechny mladé stromečky postihla nějaká nemoc se zimnicí.

„V noci nás ukradnou zloději!“ oznámil jí smrček. Ten, který stál na kraji a bál se ze všech nejvíc. Bylo mu jasné, že bude na řadě jako první.

„Jak to víte?“ zeptala se druhá veverka, Věrka.

„Byli tady. Domlouvali se, jak to udělají. Chtějí nás pořezat a odnést všechny,“ oznámila oběma veverkám jedlička, která rostla uprostřed.

Věrka s Terkou se na sebe podívaly. Bylo jim stromků líto. Chtěly jim nějak pomoci. „Musíme na ně vyzrát!“ řekla zamyšleně Terka.

„Ale jak?“ zeptaly se zoufale stromečky.

Věrka si hned věděla rady. „Do koho zaříznou pilu jako první, ten pustí co nejvíce smůly. Zloději se musí přilepit. O ostatní už se postaráme,“ slíbila jim Věrka.

Zloději nepřišli až v noci, ale hned po setmění. Věděli, že je čeká spousta práce. Náklaďák zaparkovali na kraji lesa. Oba měli vlastní pilu. Nadšeně se pustili do řezání. První zloděj se vrhl na smrk, druhý na jedličku. Stromečky ale pamatovaly na veverčinu radu a ze své rány pustily hodně smůly. Vyteklo jí hodně, ale zloději si jí ve tmě nevšimly a sáhly do ní holýma rukama. Smůla byla opravdu lepkavá, a tak se v tu ránu přilepili.

To byla chvíle, na kterou veverky čekaly. Každá z nich přiběhla k jednomu zloději a obě jim začaly prohledávat kapsy. Hledaly mobilní telefon.

Úspěšnější byla Věrka. „Mám ho!“ zavolala na Terku, která honem přiskočila. Vyťukaly číslo 158. Kdyby uměly mluvit lidskou řečí, řekly by policistům, co se stalo. Takhle musely jen čekat, jestli jejich plán vyjde.

Vyšel! Policisté spěchali prověřit, proč přišlo volání zrovna z lesa. Svými přístroji dokázali telefon zaměřit. Když dojeli na místo, nestačili se divit. Zaparkovaná dodávka jim byla na první pohled podezřelá. Když pak uviděli dva muže přilepené k mladým stromkům, tušili, že se jedná o zloděje vánočních stromků. Pily, které se povalovaly hned vedle, posloužily jako jasný důkaz. Policisté muže odlepili, ale jen proto, aby je pak hned spoutali a odvezli k výslechu.

Díky chytrým veverkám byl les zachráněný. Za odměnu stromečky slíbily, že až vyrostou, budou mít pro veverky vždycky dost šišek se spoustou semínek.

Kouzelné sáňky

Blížily se Vánoce. Všechny děti se na ně moc těšily. I Eliška s Matějem. Letos ale hrozilo nebezpečí, že Ježíšek nebude mít kam odložit dárky.

„Tak co? Máš?“ zeptala se maminka, sotva tatínek přišel a pověsil si kabát na věšák.

„Nikde už nejsou,“ oznámil tatínek smutně.

„Jak je to možné?“ divila se maminka. „A u obchodního domu jsi byl?“

„Byl jsem úplně všude!“ odpověděl tatínek trochu nazlobeně. Neměl rád, když ho maminka podezírala.

„Tak jsi ho měl koupit dřív!“ vyčítala mu maminka.

„Jo, aby pak uschnul a začal opadávat ještě před Štědrým večerem, že?“ odpověděl jí dotčeně tatínek.

Všem bylo moc líto, že žádný vánoční stromeček nemají. Jediný, kdo neklesal na mysli, byl dědeček. Bydlel v domě společně s maminkou, tatínkem, Matějem a Eliškou.

„Když si budete stromeček moc přát, tak se třeba objeví!“ řekl jednou, aby dětem zvedl náladu.

„Ale dědečku!“ napomenula ho maminka. „Neslibujte nic, co nemůžete splnit!“

Tatínek byl ale jiného názoru. Zatímco maminka něco chystala v kuchyni, zavolal dědečka a obě děti. Sedli si ke stolu, chytili se za ruce a pak se společně soustředili na jedinou myšlenku. Aby se jim objevil vánoční stromeček. Nestalo se však nic. Děti byly zklamané, protože už zítra budou Vánoce. Bez stromečku to ale žádné Vánoce nebudou. Poslední noc před Vánocemi uléhali všichni do postele s těžkou hlavou.

Když se ale ráno probudili, nestačili se divit. Uprostřed obýváku stál nazdobený vánoční stromeček.

Děti se radovaly a rodiče i dědeček byli překvapení. Maminka měla tušení, že to zařídil tatínek. Tatínek si myslel, že je to dědečkova práce. A dědečkovi bylo jasné, že to všechno vzala do svých rukou maminka. Ať už to bylo jakkoliv, Vánoce byly zachráněné a děti šťastné, že Ježíšek bude mít kam odložit dárečky.

Večer dostali všichni hromadu dárků. A nejvíc Matěj s Eliškou. Mimo jiné taky sáňky. Protože bylo venku hodně sněhu, jezdily na nich skoro celé zimní prázdniny. Zkoušeli jezdit vsedě i vleže, každý sám i ve dvojici.

Jednou se ale stalo, že sáňky narazily do stromu. Matějovi, který na saních seděl, se naštěstí nic nestalo, ale sáňky ten náraz nevydržely. Rozletěly se na hromadu prkýnek. Zdálky to vypadalo, že Matěj stojí nad kupou třísek.

Oběma dětem to bylo líto. Matěj s Eliškou posbírali prkýnka a se slzami v očích se vrátili domů. Dědeček spráskl ruce, tatínek nechápavě pozvedl obočí a maminka byla celá vyděšená.

„Jste v pořádku?“ zeptala se starostlivě. Když zjistila, že dětem nic není, uklidnila se. Poslala je do koupelny převléknout do suchého oblečení. Tatínek s dědečkem zatím odnesli prkýnka do dílny na zahradě.

Na Tři krále maminka rozhodla, že by se měl stromeček odstrojit. Pomáhali všichni. I dědeček. A právě toho něco napadlo.

„Mohli bychom opravit ty rozbité sáňky,“ navrhl tatínkovi.

„Jo! Jo, dědo!“ křičeli Matěj s Eliškou jeden přes druhého.

Tatínek se tvářil nechápavě, ale dědeček ho uklidnil. „To zvládneme, neboj. Když jsem byl kluk, tak se sáně nedaly koupit na každém rohu jako teď. Vyráběli jsme si je sami. Tahle jedlička se nám bude hodit.“

V sobotu ráno se dědeček s tatínkem zavřeli v dílně. Když se před obědem dveře dílny opět otevřely, stál v nich usměvavý dědeček a šťastný tatínek. V rukou drželi opravené sáně.

Nejen děti, ale i maminka musela uznat, že se vážně povedly.

„Můžeme je vyzkoušet?“ zeptal se nedočkavě Matěj.

„Až po obědě!“ rozhodla maminka, a tak muselo sáňkování počkat.

Když byli po jídle, nechali maminku doma a pospíchali na kopec. Tentokrát se k Matějovi a Elišce přidal i tatínek s dědečkem. Byli zvědaví, jak se jejich dílo zdařilo.

„Můžu jet první?“ škemrala Eliška. Matěj jí to dovolil. Společně s tatínkem a dědou zůstal stát na kopci. Eliška se posadila na sáňky, odrazila se a sjela z kopce dolů. Sáňky jely opravdu rychle. A nejen to. Dokonce Elišku vyvezly i vzhůru do kopce. Všichni na to nechápavě hleděli. Tatínek s otevřenou pusou a dědeček s vykulenýma očima.

„Tak to je něco!“ divil se Matěj. Když se Eliška s pusou od ucha k uchu vrátila, chtěl sáňky taky vyzkoušet. I jeho svezly nejen dolů, ale taky nahoru.

„To jsou kouzelné sáňky,“ křičel nadšeně.

„Jasně,“ potvrdila Eliška. „Vždyť jsou z kouzelného vánočního stromečku!“

Tatínek s dědečkem se na sebe podívali. Museli uznat, že na tom nejspíš něco bude. Tatínek, a dokonce i dědeček si sáňky vyzkoušeli taky. Nejen že je sáňky unesly, taky je vyvezly zpátky na kopec.

„Tohle bylo to nejlepší sáňkování,“ prohlásil Matěj, když byl čas vrátit se domů.

„Děkujeme!“ poděkovala Eliška tatínkovi a dědečkovi.

Oba byli hrdí na to, že mají kouzelné sáňky.

Zatoulaný dopis

Malý Oliver seděl u stolu a snažil se napsat dopis Ježíškovi. Chodil už do druhé třídy, ale občas se mu ještě stalo, že si na některé písmenko nemohl vzpomenout. Byl to dopis pro Ježíška, tak si na něm chtěl dát záležet. Psal opravdu krasopisně. Už dlouho dopředu měl promyšleno, co si přeje. Pro jistotu napsal přání hned několik. Kdyby Ježíšek náhodou nemohl některý z dárků sehnat, tak aby dostal aspoň něco. Přál si autodráhu, fotbalový míč, knížku o fotbalistech, a hlavně dědečka. Bylo to nezvyklé přání, ale po dědečkovi Oliver toužil už odmala. Oba dědečkové, od maminky i od tatínka, umřeli ještě dávno před tím, než se Oliver narodil. Když pak ve školce i ve škole poslouchal příhody svých spolužáků o tom, co všechno dělali s dědou o víkendu nebo o prázdninách, trochu jim záviděl.

Oliver dopsal dopis a ozdobil ho ještě vlastními malůvkami. Aby si mohl být Ježíšek jistý, co Oliver vlastně chce, namaloval pastelkami autodráhu, míč, knížku i dědečka. Do každého rohu jeden obrázek. Podepsal se a napsal i adresu, aby Ježíšek věděl, kam má dárky doručit. Pak dopis pečlivě poskládal a vložil do obálky, kterou mu pro tento účel dala maminka. Po večeři položil dopis za okno v obýváku. Dělal to takto každý rok před Vánocemi.

Když se Oliver, maminka i tatínek uložili do postele, zvedl se venku silný vítr. Maminka už skoro usínala, ale probudila ji myšlenka na dopis.

„Dopis!“ vykřikla nahlas. Tím tatínka tak vylekala, že se chytil za srdce.

„Co? Jaký dopis?“ nechápal tatínek.

„Dopis pro Ježíška! Co když ho odnese vítr místo Ježíška?“ strachovala se maminka.

„Neboj! Určitě se dostane do správných rukou,“ uklidňoval ji tatínek. Obrátil se na druhý bok a usnul.

Mamince to ale nedalo. Vstala z postele a šla se do obýváku podívat. Dopis nenašla.

„Není tam!“ řekla nahlas, když se vrátila zpátky do ložnice.

„Co? Kdo není? Kde není?“ vykřikl tatínek. Už usínal, ale maminka ho zase probudila. Polekal se dnes už podruhé. Tentokrát mamince ani neodpověděl. Jenom zabručel a zase usnul. Mamince se ale usínalo špatně. Co když Oliver nedostane to, co si nejvíc přeje? Celý rok byl hodný, a nakonec bude o Vánocích zklamaný. Maminka z toho měla těžkou hlavu.

Druhého dne se pan Alois smutně procházel prázdnými ulicemi města. Měl slabé spaní a silný vítr ho nenechal usnout. Brzy ráno vyrazil ven, aby si provětral hlavu. Zastavoval se před výlohami obchodních domů a přitom smutně vzdychal. Blížily se Vánoce a o Vánocích si lidé dělají vzájemně radost. Tak rád by dal někomu nějaký dárek, ale neměl komu. Kdyby se místo práce od rána do večera raději oženil, mohl teď mít děti i vnoučata, kterým by kupoval krásné dárky. Čas se bohužel nedá vrátit zpátky. Pan Alois to dobře věděl a snažil se s tím smířit.

Když tak dumal nad svým životem, najednou si všiml, že na chodníku před ním leží bílá obálka. Myslel si, že někomu vypadla z tašky nebo kabelky, a chtěl ji vhodit do schránky. Zvedl obálku a posunul si brýle na nose, aby mohl adresu lépe přečíst. Žádná adresa na obálce nebyla. Psaní bylo zalepené, tak ho ten, ke komu mělo doputovat, ještě nečetl. Pan Alois chvíli váhal. Má to psaní otevřít, nebo nemá? Nakonec to udělal. Nejdřív mu do oka padly krásné obrázky a teprve pak se začetl. Najednou se mu v očích objevily slzy. Byly to slzy dojetí.

„Oliver!“ řekl nahlas pan Alois. Vyslovil to tak, jako kdyby to bylo posvátné zaklínadlo. Pan Alois měl pocit, že ten dopis se mu nemohl do cesty připlést jen náhodou. Věděl, že musí něco udělat. Oliver hledá dědečka a on vnuka.

Pan Alois začal usilovně přemýšlet. V prvé řadě koupí dárky, které si Oliver přeje. Protože bylo ještě brzy, musel počkat, až obchody otevřou. Pan Alois byl vždycky trpělivý, ale dnes se mu čekání zdálo nekonečné. Pořídil dobře. Knihy o fotbalistech měli dvě. Nemohl se rozhodnout, kterou koupí, tak vzal rovnou obě. Koupil míč i tu největší autodráhu, kterou měli na skladě.

Všechno si zanesl domů, aby mohl dárky v klidu zabalit. V mapě si vyhledal adresu, kterou Oliver do dopisu napsal, a hned po obědě se vydal na procházku. Zamířil přímo k domu, kde Oliver bydlel. Potřeboval vědět, kam má o Štědrém večeru dárky donést. Shodou okolností uviděl Olivera na zahradě. Hned mu padl do oka.

Od té chvíle byl pan Alois jako vyměněný. Jeho šedivé dny byly najednou prozářeny očekáváním. Pan Alois se těšil na Vánoce snad ještě víc než všechny děti dohromady.

Konečně přišly Vánoce. Oliver pomáhal tatínkovi se zdobením stromečku, mamince s obalováním kapra a byl opravdu hodný. Věřil, že mu za to Ježíšek donese všechno, po čem tak touží.

Na Štědrý den se v rodinách s dětmi večeří vždy brzy, aby se děti konečně dočkaly svých dárků. V rodině u Olivera to bylo taky tak. Když dojedli, pustili se do rozbalování dárků. Oliver našel auto, plovací ploutve a brýle, knížku o dinosaurech a veliký svítící glóbus. Dárky se mu líbily, ale přesto byl trochu zklamaný.

„Copak je?“ zeptala se starostlivě maminka, která jako první poznala, že něco není v pořádku.

„Žádný Ježíšek není!“ řekl Oliver se slzami na krajíčku.

„Proč myslíš?“ zeptal se opatrně tatínek.

„Nedonesl mi ani jeden dárek, o který jsem si napsal v dopise.“

Maminka s tatínkem se na sebe podívali. Nevěděli, co na to mají říct. Neřekli nic, protože přesně v tu chvíli se ozvalo zazvonění u dveří.

„Dobrý den,“ řekl pan Alois a hned ve dveřích se představil. Tatínek ho pozval dál. Maminka s Oliverem byli překvapení, když jim pan Alois oznámil, že pro Olivera nese dárky od Ježíška.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nové vánoční pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.