Stanislav Češka

PŘÍPAD FORCHHEIMSKÉHO RÁDCE

Zločiny na Velké Moravě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka 2016

© Obálka Martina Černá 2016

Foto na obálce © Bayerisches Landesamt für

Denkmalpfl ege, Foto: J. Rauch

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7122-1

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému

kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z je- jichž prací jsem získával své vědomosti o fascinují- cí historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Daniel Burger, Miloš Čižmář, Ingolf Ericsson, Lu- děk Galuška, Dieter George, Lubomír E. Havlík, Vi- lém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Richard Ninness, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Josef Poulík, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Bernd Schneidmüller, Čeněk Staňa, Vladimír Turčan.

Dovolil bych si také poděkovat:

– panu dr. Markusi Hundemerovi, zástupci ve- doucího odboru (stellv. Referatsleiter) z Bavorské- ho zemského úřadu památkové péče (Bayerisches Landesamt für Denkmalpflege) v Mnichově. Pan dr. Hundemer nám velice ochotně zaslal fotografii diskové spony z Neuses an der Regnitz, kterou jsme použili na obálce této knihy;

– panu dr. Dieteru Georgemu, kulturnímu refe- rentovi (Kulturreferent) radnice ve Forchheimu. Pan dr. George mi velice ochotně zaslal informační mate- riály o raném středověku v jeho městě;

– panu prof. dr. habil. Christophu Zielhoferovi z Institutu pro geografii University Lipsko (Universität Leipzig, Institut für Geographie) za laskavé upřesnění informací o průplavu Fossa Carolina stavěném Karlem Velikým;

– spolužákovi z gymnázia Vladislavu Skaličkovi, který mě inspiroval k postavě holasického zbrojíře Skaláka.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

Malou poznámku bych si dovolil k tomu, jak je v knize popisována královská falc ve Forchheimu. Problému se věnuji podrobně v doslovu, zde bych si dovolil pouze stručně upozornit na to, že existence této falce je historicky naprosto jasně doložena. Její podoba je však neznámá, protože základy tohoto karolínského královského sídla němečtí archeologové bohužel doposud přes značné úsilí neobjevili. Proto jsem si v knize pomohl podobou jiné falce, jejíž podoba je poměrně přesně známa a jejíž význam je srovnatelný, císařské falce v Ingelheimu.

Jako jméno města Forchheimu používám v knize výraz Forahheim. To proto, že je tak zmiňováno v listinném pramenu z roku 872.

1.

Moravgrad[1], r. 905

Noc už dávno ztratila svou vládu nad krajem. Oblohu však stále zakrývaly husté, tmavé mraky, které dávaly jasně najevo, že sluneční paprsky se jimi hned tak neproderou.

Zem byla ještě vlhká po nočním lijáku a vzdálené občasné zahřmění oznamovalo, že další průtrž mračen by mohla následovat.

Nedá se říci, že by to lidem vadilo. Naopak. Horko, které v posledních dnech sužovalo krajinu i lidi, bylo nadmíru úmorné. Trpěli nejen lidé a zvířata. I vyschlá půda dávala najevo, že pokud rychle nepřijde vydatný déšť, úroda toho roku bude nevalná. A to by bylo zlé. Zimu, jejíhož konce se nemůžete dočkat, protože zásoby jídla se tenčí a začíná hrozit hlad, si nikdo nepřál. Každý si takové zimy prožil. Zimy, kdy jste bezmocně museli sledovat, jak vás vinou své vyčerpanosti opouštěli ti nejslabší. Malé děti, staří rodiče…

Vysoký bělovlasý muž mlčky stojící a tiše rozjímající před vchodem do moravgradské baziliky si s úlevou v duši právě říkal, že taková smutná zima je snad toho roku čekat nebude. Deštivé dny přišly v pravý čas, aby se příroda mohla vzpamatovat a úroda byla zachráněna. Pravda, bylo zde ještě jedno nebezpečí. Útočící Maďaři. Snad se je králi Mojmírovi podaří opět porazit. Snad…

Už o něm dlouho nebylo slyšet…

Kníže Slavomír z Dolnogradu, župan veligradský, druhý muž Moravského království hned po králi, neboť on byl tím vysokým bělovlasým mužem, si ztěžka povzdechl. Snad zkáza nezničí jeho milovanou zem.

Velmož byl na tomto světě už sedmdesát pět let, což by člověk, který jej neznal, a takových na Moravě mnoho nebylo, podle jeho stále pevné a vzpřímené postavy nehádal. Velkým, vzácným mečem s damaskovou čepelí visícím po svém levém boku v koženém pouzdru zdobeném drahokamy se dokázal stále velice rázně ohánět. Stále dokázal pevně uchopit pravicí jílec své vzácné zbraně a dát pocítit kvalitu jejího ostří nebohému protivníkovi.

Při blízkém pohledu do velmožovy tváře však bylo zřejmé, že životní pouť knížete už je hodně dlouhá. Do obličeje lemovaného hustými, šedivými vlasy spadajícími až na ramena vyryl život bohatý dramatickými událostmi hluboké vrásky.

Slavomír žil dlouho a naplno. Zažil mnoho dramatických, občas pohnutých, jindy zase radostných událostí. Smyslem jeho života byla služba rodné, milované moravské zemi, boje za ni, diplomatická jednání v jejím zájmu. Když takové vzrušující události přešly, dokázal si Slavomír užívat klidu s rodinou a péče o ni. A v neposlední řadě se proslavil rovněž také pátráním po pachatelích nejtěžších zločinů. Nebýt Slavomíra a jeho přítele, vikinga Erika, mnoho zločinů té doby by zůstalo nepotrestáno.

Slavomír sám patřil do rodu Mojmírovců. Nikdy se však nedal vtáhnout do bratrovražedných bojů o moc v zemi, které pouze nahrávaly jejím nepřátelům a které jeho příbuzní chtěli rozpoutat. Pokud to šlo, snažil se Slavomír takovým rozbrojům zabránit. Pokud to možné nebylo, choval se pak vždy tak, jak vyžadovaly staré zákony a zvyklosti jeho země. Vždy zůstával věrný moravským vládcům. I když si to někdy tito panovníci nezasloužili. Přes výzvy svých příznivců potom vždy ustoupil těm, kteří podle zákonů země měli nárok na trůn panovníka. Nechtěl svou milovanou, rodnou zemi oslabit zbytečnými boji, které jeho příbuzní několikrát v dějinách předvedli.

Jako dítě zažil knížete Mojmíra blahé paměti. Jako dospělý muž věrně sloužil třem jeho následovníkům – synovci Rastislavovi, jeho synovci Svatoplukovi, který zrádně připravil o trůn Rastislava, a nyní i Svatoplukovu synu Mojmírovi.

Knížecí titul Slavomírovi udělil před desetiletími král Rastislav. Spolu s knížecím titulem pověřil Rastislav Slavomíra úřadem župana v největším moravském sídle, ve Veligradu. K tomu ještě král přidal velký pozemek na Špitálském vrchu ve Veligradu, na kterém si Slavomír postavil svůj dvorec, jehož největší ozdobou byl sice ne největší, avšak asi nejkrásnější veligradský kostel, chrám sv. Petra a Pavla.

Takového vyznamenání se Slavomírovi nedostalo jen tak, pro nic za nic. Král se mu odvděčil za to, že odvážnou léčkou přivedl do vážných nesnází a posléze vyhnal ze země východofranského krále Ludvíka, který léta Páně 855 přijel na Moravu v čele obrovského vojska ztrestat nepoddajného Rastislava, který nechtěl uznávat Ludvíkovy nároky na svoje království.

Franská trestná výprava zpočátku plenící moravskou zem se díky Slavomírovi změnila v bezhlavý útěk a moravská vojska pod vedením nesmiřitelného Slavomíra naopak vtrhla do Východní marky[2], kterou poplenila, a dala tak jasně najevo, kdo je na Moravě pánem.

Slavomírovi tehdy bylo pouhých dvacet pět let, přesto dokázal krále Rastislava přesvědčit, aby nedal na názory mnoha starších a zkušenějších velmožů, kteří králi radili podrobit se velké přesile, která se řítila na jejich zem. Jako jeden z mála si dokázal představit, jak je možné plně využít mocná opevnění moravských hradišť, a vyrovnat tak bojovou sílu Moravanů proti mnohem početnějším Frankům.

Rastislav tehdy mladého Slavomíra nevyznamenal pouze knížecím titulem, významným úřadem a velkým majetkem. Vyznamenal Slavomíra také svým přátelstvím a od té doby mu věřil jako málokomu.

Slavomír královu důvěru nikdy nezklamal a nesmířil se ani s tím, když už jako čtyřicetiletý nemohl zabránit Svatoplukovi v hanebné zradě strýce Rastislava a jeho vydání Frankům. Slavomír tehdy neváhal jet do Řezna, kde se postavil bez ohledu na nebezpečí, které tím podstoupil, odvážně všem při soudu, jenž Rastislava nakonec odsoudil k smrti, kterou král Ludvík změnil v oslepení a doživotní uvěznění v jednom z bavorských klášterů.

Slavomír si navždy pamatoval svoji bezmoc, když se se slepým králem naposledy loučil. A také si dobře zapamatoval poslední Rastislavova slova, kterými slepý král Slavomíra nabádal: „Zapřísahám tě, milý příteli, nezanevři na Svatopluka, byť se zachoval hanebně ke mně i k naší zemi, a pomáhej mu vždy tak, jako jsi pomáhal mně, Rastislavovi. Vždyť nejde o život jednoho krále, jde o život celé země. Moravské země, které jsem zasvětil celý svůj život.“

Protože kníže svoji zem bezmezně miloval, vždy se tímto přáním oslepeného a zrazeného krále řídil. Dobře věděl, jak upřímně Rastislav svá slova mínil. Ani ve chvíli nejtěžší nemyslel na sebe, nýbrž na svoji zem. Zem, které dal celý svůj život.

A Svatopluk sice Slavomíra nikdy nepovažoval za svého blízkého přítele, vždy se však na něj spoléhal tak jako jeho strýc Rastislav. Svatoplukovy morální zásady byly sice hodně pružné, hloupý však nebyl. Dobře dokázal odhadnout, na koho si musí dát pozor a komu může důvěřovat. Slavomírova někdy hodně kritická slova Svatoplukovi mnohdy milá nebyla. Král však dobře věděl, že jsou upřímně míněná a nestojí za nimi žádné postranní úmysly, jako tomu bylo u velké většiny těch, kteří Svatopluka obklopovali.

2.

Kolem zamlklého knížete tiše procházeli lidé mířící do baziliky nebo k některému z hrobů kolem ní. Všichni Slavomíra poznávali a věděli, že v poslední době sem často chodí k hrobu arcibiskupa Metoděje. Každý tiše, úklonou hlavy, vzdal knížeti čest.

Slavomír se jako vždy, když sem přišel, zamyšleně rozhlédl po pohřebišti lemujícím baziliku. Krátce si v duchu připomněl všechny blízké, které měl rád a kteří jej předešli na cestě k Pánu. I když svůj poslední a věčný sen snili ve Veligradu nebo i jinde.

Už uplynulo několik let od chvíle, kdy žalem zdrcený kníže pochoval svoji milovanou ženu Ladu. Za matkou už také odešli i Slavomírovi tři synové a jediná dcera. A dokonce i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi při bojích s Maďary. Slavomír měl Bohu občas za zlé, že musel pochovat nejen svoji milovanou životní družku, nýbrž i všechny své děti. Vždyť co horšího může potkat rodiče, než smrt jeho synů a dcer?

Naštěstí se však kníže mohl alespoň těšit ze svých zbývajících vnuků. Ovšem aby té bolesti, která jej potkala, nebylo málo, opustil Slavomíra před časem také přítel nejvěrnější, druh v dobrém i zlém, statečný viking Erik. I on sní svůj věčný sen pochovaný vedle své drahé ženy Jany v moravské zemi. Zemi, jež se stala jeho druhou vlastí a které sloužil stejně obětavě jako jeho pán a přítel Slavomír.

Slavomír se za své blízké jako vždy tiše pomodlil a tiše si vzdechl při zamyšlení nad tím, proč Bůh dopustil tolik bolesti v jeho životě.

Nakonec se kníže probral ze svého zamyšlení a pevným krokem vešel do moravgradské baziliky Panny Marie.

Jako obvykle rázně prošel atriem a nartexem[3], vstoupil do chrámové hlavní lodi, pokřižoval se a zamířil na svoje oblíbené místo. Vlevo od prostého oltáře, umístěného v bazilice na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu téměř uprostřed hlavní lodi, se zastavil, sepjal ruce a zamyšleně se zadíval na kamenný kryt před svýma nohama. Na krytu byla vytesána jen tři slova: „Milovaný bratr Metoděj“. Ta slova byla vytesána písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli jako velký dar před více než čtyřiceti lety. Dar, kterého si král Svatopluk nedokázal vážit.

Slavomír se mírně pousmál, poklekl a udělal jako obvykle pravicí nad slovem Metoděj křížek. Chvilku mlčky klečel, potom se znovu postavil a tiše řekl: „Vidíš, bratře Metoději, už jsem tu za tebou zase. Od mé poslední návštěvy jsem se těšil na svůj návrat do tohoto kostela. Cestu z Veligradu sem poslední dobou podstupuji čím dál častěji. Jen proto, abych tě navštívil. Cítím, že už neuplyne tak dlouhá doba a budeme opět spolu. I s Erikem a tvým bratrem. Tahle naše setkání, milý Metoději, začínají být pomalu…, vlastně nezačínají, už se dávno stala mojí největší radostí. A bohužel mi začíná být jasné, že se blíží doba, kdy tě budu muset převézt na bezpečnější místo. Maďarským nájezdníkům ohrožujícím naši zem tě tu napospas nenechám. Nesmí zhanobit tvůj hrob, u kterého si s tebou tak rád pohovořím i pomlčím, můj milý, moudrý a laskavý příteli.“

Slavomír se mírně pousmál a řekl: „Asi jsi zvědavý, jako při každé mé návštěvě, na co budu vzpomínat dnes?“

Znovu se usmál a tiše řekl: „Na dramatické události mající svůj počátek v roce 871. Slepý král Rastislav, kterého jsme už nikdy neměli vidět, dožíval svůj trudný život kdesi v Bavorsku. Jeho proradný synovec Svatopluk opět zradil. Tentokrát své bavorské vojáky, v jejichž čele se vrátil do své země.

I když se mu to nelíbilo, podrobil se podmínce, kterou jsem mu v čele moravských velmožů předložil. Sklonil se před námi a přísahal věrnost moravské zemi. Potom se všichni, vedení mnou, sklonili před Svatoplukem a přijali jej za svého krále.

Pod Svatoplukovým vedením jsme potom vtrhli do franského ležení před Moravgradem a nemilosrdně pobili všechny, kteří se nezachránili útěkem. Znovu jsme získali vládu nad svou zemí. Jenže bylo jasné, že Frankové se tak lehce nevzdají.

Svatopluk se ještě stačil podruhé oženit s českou Svatožizní, jenže známkou toho, co přijde, byl franský vpád do Čech a napadení nevěstina průvodu. A potom přišly události, na které chci dnes vzpomínat a jejichž závěrem byl mír, který jsme s Franky uzavřeli o tři roky později na královské falci[4] ve Forahheimu. V té době už jsi byl zpět na Moravě a ujal ses svého arcibiskupského úřadu.

Pro mě tahle historie začala léta Páně 872 v jedné vesnici na úpatí Malých hor nedaleko od Dowiny5. Získal jsem tam dalšího velkého přítele. Velkého svým vzrůstem i srdcem. Chlupatého, bílého Hupa…“

3.

Úpatí Malých hor nedaleko od Dowiny,
jaro 872

Jaro přišlo toho roku docela brzy. Louky zkrásněly čerstvou trávou, na polích se zazelenalo obilí a první pražmo na sebe také nedalo dlouho čekat. Pokud…

Pokud jste ovšem neměli tu smůlu a nežili v místech, kde prošlo vojsko vedené Karlomanem. Král Ludvík dštil oheň a síru, když se před ním někdo i náznakem zmínil o loňském pobití bavorského vojska, které dostal k dispozici Svatopluk, jenž slíbil, že v jeho čele vtáhne na Moravu a přivede k rozumu své vzpurné soukmenovce, kteří navýsost rozzuření oslepením a únosem svého milovaného krále Rastislava vyhnali pod Slavomírovým vedením bavorská vojska okupující část jejich země.

Nejprve to vypadalo, že se na nějakou dobu vztahy mezi oběma znesvářenými královstvími uklidní, protože Moravané po vyhnání Franků v loňském roce neměli zájem o další boj proti nim. Svatopluk musel nejprve poté, co moravským velmožům slavnostně slíbil věrnost moravské zemi, a ti jej tak jednotně přijali pod Slavomírovým tlakem za svého krále, uklidnit a uspořádat poměry v zemi. Aby získali za spojence alespoň některé z Čechů, Svatopluk, který byl už léta vdovcem, si tam vybral nevěstu, kterou pojal za svoji novou ženu.

Do svatby krále nemusel nikdo nutit. Sličnou Svatožizň znal už z dřívějška. Šlo o jednu z dcer pána hradiště na Levém Hradci, statečného Hostivíta. Jediné, co králi Svatoplukovi kalilo radost ze svatby s půvabnou a chytrou nevěstou, byla opovážlivost Franků, kteří vtáhli do Čech, protože některá zdejší knížata zamýšlela vpád do Bavor, otřesených porážkou na Moravě.

Franky tehdy do Čech poslal král Ludvík, který do jejich čela postavil würzburského biskupa Arna a hraběte Rudolfa. Zkrocením odbojných Čechů si Ludvík chtěl alespoň trochu spravit náladu po neúspěchu na Moravě. Franské vojsko však místo českých bojovníků narazilo na Svatožiznin svatební průvod mířící z hradiště Štítary6, kde dívku, která zde byla na návštěvě u tety, dostihla zpráva o dojednané a očekávané svatbě. Členové průvodu, kteří podobný přepad nečekali, se vydali na kvapný útěk, při kterém se omylem dostali do pasti přichystané českými knížaty bojujícími s Franky, mezi kterými nebyl Hostivít. Jinak by o nachystané pasti na Franky samozřejmě věděli.

Pastí byl úzký průchod u jednoho českého hradiště přichystaný na franské nájezdníky, které se tam Čechové chystali pobít. Průchodem se dalo projít pouze pěšky, takže prchající členové svatebního průvodu před ním museli zanechat své koně i s postroji, které nebyl čas sundat. Naštěstí se nikomu nic moc nestalo, pravda, zachránili pouze holé životy, jejich koně si odvedli Frankové, ovšem Svatopluk se v tomto případě příliš nerozčiloval. Co byl takový přepad proti tomu, že Karloman po zprávě o záhubě svého vojska u Moravgradu musel Moravanům vrátit všechna jejich rukojmí a sám dostal náhradou pouze polomrtvého velmože Ratboda, který byl v takovém stavu, že už nikdy zřejmě nevezme meč do ruky.

Ovšem to, že Svatopluk přijal zprávu o přepadu průvodu své nevěsty v klidu, neznamenalo, že by tuto událost přešel bez povšimnutí. Pouze si řekl, že v dané chvíli se nemá cenu rozčilovat. Ovšem dobře si tuto urážku uložil do své paměti.

Jiné to už ovšem bylo na jaře následujícího roku, tedy roku, ve kterém začíná náš příběh. Frankové se už vzpamatovali z drtivé porážky svého vojska na Moravě. A král Ludvík se v duchu čím dál víc vztekal nad tím, jak už podruhé ve svém životě udělal stejnou chybu – na moravský trůn dosadil vládce, který se záhy postavil proti němu.

Nahlas by to neřekl, ovšem v duchu uznával, že jeho nejstarší syn Karloman měl při jejich diskusích pravdu, když se otce snažil přesvědčit, jak nedobře činí, když nechává převládnout osobní nenávist a chce odstranit z moravského trůnu Rastislava. A pokud už jej chce odstranit, že ještě větší chyba je na trůn pomoci proradnému Svatoplukovi.

Rastislavovi Ludvík těžce vyčítal nedostatek vděčnosti za to, že mu pomohl na moravský trůn. Ovšem v duchu si Ludvík přiznával, že sám by jinak nejednal a Rastislav byl navíc sice nevděčný, ovšem vůbec ne podlý a jeho jednání bylo sice tvrdé, ovšem v podstatě, až na ten nevděk k Ludvíkovi, čestné.

To Svatopluk byl člověk, který byl naprosto neústupný a nevypočitatelný. Člověk, pro kterého byl slib pevný asi tak jako lehký závan vánku. Člověk, kterému nečinilo problém zradit kdykoliv kohokoliv, pokud to ovšem pro něj, tedy Svatopluka, bylo výhodné.

Ludvík Rastislava přímo bytostně nenáviděl, ovšem nyní si hořce přiznával, že oproti Svatoplukovi byl jeho strýc tvorem přímo andělským. Takže jakmile sešel sníh, přiměl svého nejstaršího syna Karlomana, aby sebral ze všech území Franků velké vojsko a vydal se na Moravu pokořit Svatopluka.

Karlomanovi se do takové války moc nechtělo. Dobře znal nepoddajnost Moravanů a nevěřil, že i s obrovským vojskem Svatopluka porazí. Navíc se svého otce snažil přesvědčit o tom, že od Moravanů určitě v nejbližší době a pravděpodobně ani v budoucnu nemusí očekávat žádný útok. Ti budou mít zájmy jinde. A sami Frankové by se spíš měli starat o výboje v Podunají a o boje s Polabskými Slovany. Ludvík však na takové argumenty neslyšel. Jeho nedůvěra a vlastně přímo nenávist k Moravanům byla příliš hluboká. Byl už šedesát šest let na tomto světě, před čtyřmi roky si na něj v Řezně smrt při těžké a dlouhé chorobě přímo sáhla. Cítil proto, že přes to, že se ze své nemoci vykřesal a zdraví mu nyní sloužilo dobře, pravda, úměrně věku, už na tomto světě dlouho nezůstane. A tak tvrdohlavě trval na tom, že stejně jako pokořil Rastislava, musí pokořit i Moravskou říši.

Karloman si svého otce vážil a měl před ním respekt. Jak Ludvík přikázal, tak se stalo. Na jaře léta Páně 872 se Karlomanovo velké vojsko přeplavilo kus před Dowinou přes Dunaj. Ještě před soutokem Dunaje s řekou Moravou, aby byl jeho přechod snadnější. A tak daleko od Dowiny, aby nebylo na shromažďující se vojska vidět, a aby je tak hlídky z Dowiny snadno nemohly sledovat.

Pod velením řezenského biskupa Embricha7 tam Karloman nechal silnou skupinu vojáků, aby střežili lodě, kterými se přepravili přes Dunaj, a plenili okolí. Sám se potom s hlavní částí svého vojska vydal, jako už několikrát před tím, k mocným hradbám Moravgradu.

Své vojsko rozdělil na několik proudů a přikázal, aby všichni nemilosrdně plenili a loupili v kraji, kterým budou procházet. Sejít se měli pod hradbami Moravgradu.

4.

Moravané měli své zvědy u Ludvíkova i Karlomanova dvora a ve Východní marce. O příchodu Karlomanova vojska tak dobře věděli.

Horkokrevný Svatopluk chtěl na Karlomana zaútočit okamžitě při přechodu Dunaje. Byl v tom podporován mladšími velmoži ze svého okolí, kteří se už těšili na válečnou kořist.

Rozvážnému Slavomírovi dalo dost práce, aby krále od jeho záměru odvrátil. Karlomanovo vojsko svou silou převyšovalo to, které proti němu byli schopni Moravané postavit. Pokud by navíc byly hlavní moravské vojenské síly zničeny, byla by jejich náhrada obtížná. Franků však bylo mnohem víc a jedna, byť velká porážka pro ně byla sice nepříjemná, ovšem nikoliv osudová.

Svatopluk nakonec, i když nepříliš ochotně, dal na Slavomírovy rady. Král musel uznat, že taktika, kterou v roce 855 vymyslel Slavomír a kterou od té doby vícekrát úspěšně zopakovali, byla hlavní příčinou drtivé porážky Franků před třemi lety, kdy byl Ludvík donucen poslat své syny do Znojemu jednat o míru.

Protože díky zvědům Moravané věděli, že Frankové hodlají táhnout na Moravgrad, Svatopluk v něm zůstal, aby řídil jeho obranu.

Slavomír se podobně, jako to dělal před třemi lety, ujal řízení malých vojensky organizovaných jednotek, které často tvořili i obyčejní venkovští rolníci.

Takoví bojovníci sledovali táhnoucí franské vojáky a neustále je znepokojovali útoky ze zálohy. Protože Moravané samozřejmě na rozdíl od útočníků dokonale znali svoji zem, dokázali vždy neočekávaně a tvrdě zaútočit, aby potom okamžitě zmizeli v okolní krajině. Takoví bojovníci byli lehce oblečeni, díky čemuž byli velice pohybliví, a nedostatek osobní ochrany nahrazovali svojí rychlostí a mrštností. Proti Frankům povstali doslova všichni obyvatelé krajů, kterými útočníci táhli. Největším postrachem byly pro franské vojáky nemilosrdné moravské ženy.

Obzvláště ty, které přišly o své muže či bratry, bojovaly naprosto bez soucitu. K franským nájezdníkům bývaly takové bojovnice mnohem nemilosrdnější než jejich mužští druhové. Takové ženské bojovnice bývaly obvykle ozbrojeny dřevěnými kyji. Na franské velmože potom tiše útočily ze zálohy v nepřehledném terénu, z boku nebo zezadu, svými kyji je srážely z koní na zem, kde je nemilosrdně dobíjely.

Pokud Karlomanovi vojáci někde vyloupili a vypálili nějakou vesnici nebo dvorec a krátce nato je dostihly takové jednotky moravských mstitelů, mohli si být franští útočníci jistí, že mnozí z nich, pokud vůbec někdo, se už domů nevrátí.

Ti, které podobný osud nepostihl, se nakonec těšili na to, až dojedou k Moravgradu. Obléhání města jim bylo rozhodně milejší, než boj s moravskými ďábly přepadávajícími je nemilosrdně ze zálohy v nepřehledné krajině. Toho roku byl odpor rozzuřených Moravanů takový, jaký ani staří pamětníci v Karlomanově vojsku nepamatovali.

5.

Slavomír zatím nechal v lesích podél cesty z Veligradu do Moravgradu nedaleko od Moravgradu pod vedením velitele svých vojáků, vladyky Vladana, velkou skupinu veligradských vojáků čekajících na povel, aby ve vhodné chvíli vpadli do zad Frankům obléhajícím Moravgrad.

Od místních vesničanů z okolí Dowiny ke knížeti doputovali poslové, kteří mu pověděli o vojácích pod vedením biskupa Embricha, kteří hlídali čluny umožňující Karlomanovým mužům rychlý návrat přes Dunaj. Zároveň také poslové Slavomírovi sdělili, že Embrichovi vojáci si při plenění počínají jako smyslů zbavení, a žádali proto knížete o pomoc.

Zamračený Slavomír vyslechl prosbu vesničanů a zeptal se: „Kolik lidí zanechal Karloman Embrichovi?“

„Něco přes tisíc, pane,“ odpověděl na to jeden z poslů.

Slavomír se krátce poradil s Erikem a rázně prohlásil: „Musíme být rychlí a překvapit. Takže nám bude dvě stě mých nejlepších vojáků vedených mnou a vladykou Erikem stačit. Navíc ještě můžeme požádat o pomoc na Dowině. Vy dva pojedete s námi a povedete nás!“

Na cestu, která by normálně mohla trvat skoro dva dny, potřebovali Slavomírovi vojáci na svých vytrvalých koních necelý jeden den.

Když se blížili k Dunaji, zpomalili svůj postup, aby nepadli do léčky Franků potulujících se a loupících po okolí, v čemž jim nemohli zabránit ani vojáci z hradišť v okolí, o jejichž dobývání se Frankové raději nepokoušeli.

Byli už na úpatí Malých hor, když se před nimi rozestoupil les a uviděli malou vesnici. Ani ne deset prostých zemnic s doškovými střechami, pár jednoduchých hospodářských stavení s proutěnými stěnami utěsněnými hliněnou mazanicí a střechami rovněž zhotovenými z došků. Lehké proutěné ploty, za kterými vesničané ukrývali svá skromná stádečka, v této vesnici nepochybně především ovce.

Před náhle ztvrdlými pohledy vojáků se však při vstupu do vsi ukázal obraz zkázy a zmaru. Žádný ruch obvyklý v takové vesnici. Dovádějící děti, bečící ovce, hluk domácích prací…

Stavení byla pobořená, ploty vyvrácené. Místy se ještě zvedal dým z doutnajících trosek. Různě po vesnici ležela mrtvá těla, děti a dokonce jednu těhotnou ženu nevyjímaje. Někteří ještě drželi v rukou tu vidle, tu motyku, jak se snažili nájezdníkům bránit. V ohradě byla podřezaná zvířata a také zbytky vnitřností. Bylo zřejmé, že co stačili naložit, útočníci odvezli a zbylá zvířata raději podřezali, aby nebyla nikomu k užitku. Vypadalo to tak, že ve vesnici uhasl veškerý život.

Pozdeša, jeden ze starších, zkušených vojáků, vše pozoroval zachmuřeným pohledem, odplivl si a hrobovým hlasem zatínaje pěsti pronesl: „Ti zkurvení franští psi. Bojují i s dětmi a ovcemi. Tohle musí zaplatit. Moc draze zaplatit.“

Slavomír, v jehož obličeji byla zřetelná zloba, mlčky poslouchal svého vojáka. Když Pozdeša domluvil, kníže výhružně dodal: „Jen se neboj, milý Pozdešo. Ty Embrichovy vojáky zlikvidujeme. Včetně biskupa, pokud neuteče. Jen se nesmíme nechat unést svojí zlobou. Pokud má být pomsta účinná, musí se připravit s chladnou hlavou.“

Pozdeša obrátil svůj pohled ke Slavomírovi, ušklíbl se a tiše odpověděl: „Já vím, Slavomíre, dobře to vím. Hlavu budu mít chladnou, dobře mě za ta léta znáš. Zabíjet však budu tentokrát s velkou chutí. Přímo s rozkoší zapíchnu svůj meč těm zkurveným Frankům do jejich břich.“

6.

Vypadalo to opravdu, že ve vesnici nezůstalo nic živého. O to více všechny překvapilo zakňučení ozývající se z trosek jedné dřevěnice.

Slavomír s Erikem odsunuli kusy zříceného polospáleného dřeva a odkryli tak vnitřek stavení. Na podlaze tam ležela podříznutá žena, nepochybně před svou smrtí hrubě znásilněná, protože roztažená stehna a vyhrnutá sukně byly silně zakrvácené. Vedle nebohé ženy bílá fena pasteveckého psa, která měla probodnuté břicho a v sevřené tlamě ještě svírala kus jakési látky. Protože šlo zcela zřejmě o jinou látku, než byla ta, ze které byly ušity ženiny šaty, bylo jasné, že fena zoufale bránila svoji paní. Kousek od feny leželo odrostlé štěně s rozbitou hlavou a z koutu místnosti se ozývalo kňučení, které je přivedlo do stavení.

Za převrácenou stoličkou se tam hýbalo cosi pod kožešinou nejspíše staženou z lůžka v rohu místnosti.

Slavomír poklekl, opatrně kožešinu nadzdvihl a pod ní se objevilo další bílé chundelaté štěně. Když uvidělo Slavomíra, znovu zakňučelo, skočilo mu do náručí a dvakrát důkladně oblízlo Slavomírovu tvář.

Přes neštěstí kolem se Slavomírovi muži, jejich velitele nevyjímaje, neubránili úsměvům. Jejich kníže se pomalu postavil, pejskovi se v jeho náručí asi moc líbilo, což dal najevo tím, že svému novému pánovi znovu důkladně olízal tvář.

Viking Erik stejně jako všichni pobaveně pozoroval svého pána a největšího přítele a s úsměvem prohlásil: „Vypadá to tak, že máme nového bojovníka. Myslím, Slavomíre, že bys měl svého nového druha pojmenovat. Když si tě tak vybral, nic jiného ti asi nezbude.“

Slavomír uchopil štěně pevně do obou rukou a prohlížel si je stejně pozorně, jako ono jeho. Pak prohlásil: „Hupsnul mi do náručí. Tak to bude Hup.“

Nato se zeptal pejska: „Souhlasíš? Jsi Hup!“

Pejsek trochu zdvihl hlavu a vydal něco mezi zakňučením a pokusem o štěkot.

„Tak domluveno,“ řekl Slavomír, postavil psa na zem a řekl mu: „Tak a teď už půjdeš po svých.“

Od té doby se Hup od svého nového pána odloučil pouze zřídkakdy.

7.

Slavomírovi muži vedení vesničany, kteří pro ně přijeli, se vydali na další cestu k táboru franských vojáků. Malého Hupa prozatím Slavomír posadil k sobě na koně, aby je nezdržoval. Pes zvědavě sledoval vše kolem sebe a Slavomír si říkal, že v něm asi bude mít dobrého pomocníka.

Po nedlouhé jízdě uviděli řeku Moravu a narazili na čtyřčlennou hlídku z hradiště Dowina. Vojáci se vraceli zpět na své hradiště. Když jejich velitel poznal Slavomíra, pozdravil jej s úctou úklonou hlavy a po Slavomírově dotazu znechuceně pronesl: „K vesnici jsme přijeli, když už bylo po všem a ti franští psi mizeli v lese. Nějakou dobu jsme je sledovali, bylo jich patnáct, takže otevřeně jsme se s nimi střetnout nemohli. Alespoň jsme však dva zabili zdálky šípem, když se brodili přes Moravu. Ti zbylí už potom na nic nečekali a zmizeli směrem ke svému táboru.“

Slavomír ukázal na své muže. „Právě jedeme ty franské vrahy zlikvidovat. Nechtěl jsem původně v Moravgradu, aby nás bylo víc, abychom byli rychlejší. Určitá pomoc by se však přece jen hodila. Řekni svému županu Jetišovi, stejně jako vladykovi Packovi na Sandbergu8 a vladykovi Dražejovi na Skale9, aby za námi k franskému táboru biskupa Embricha poslali muže, které mohou postrádat.

My se nyní vydáme hned za Franky, dva muže však nechám tady u brodu přes Moravu, aby vás k nám pokud možno nepozorovaně přivedli. Pospěšte si, chtěl bych, abychom společně obklíčili franský tábor už před setměním.“

Velitel přikývl a rychle se vydal zpět na Dowinu. Dva ze svých mužů poslal přímo na hradiště Sandberg a Skala.

Když dowinští vojáci odjeli, Slavomír se ušklíbl.

Erikovi přítelova grimasa neušla. Chápavým tónem se zeptal: „Pořád je v tobě nechuť k mladému Jetišovi, hádal bych.“

Slavomír přikývl. „To víš, že ano. Těm, kteří se přičinili svojí pomocí Svatoplukovi o vydání Rastislava do franského zajetí, jejich činy asi nebudu schopen zapomenout do smrti. Jenže musím se s tím nějak vyrovnat. Králem je Svatopluk a těžko po něm můžeme chtít, aby trestal ty, kteří mu pomohli ke královské koruně.“

Slavomír narážel na tragické události z roku 870, kdy Svatopluk zradil a do franských rukou vydal svého strýce Rastislava[10]. Tehdy stála část moravských velmožů za Svatoplukem. Jetiš, který jako velmi mladý nahradil v županském úřadu svého předčasně zesnulého otce Chotěje, byl jedním z nich.

Jetiš měl v podstatě smůlu, že jeho otce Chotěje připravila nehoda na lovu o život. Stal se tak županem příliš brzy, jako nevyzrálá osobnost. Vždy byl velice statečný, zároveň však také poněkud naivní. Jak si Slavomír už tehdy myslel, Jetiš byl občas tak snadno ovlivnitelný, až se dalo říci, že byl hloupý. Slavomír příliš nesouhlasil s tím, aby, nehledě na Jetišovo mládí a nezkušenost, jej Rastislav jmenoval županem na Dowině po jeho otci Chotějovi. Navrhoval tehdy králi, aby dočasně jmenoval někoho jiného a s Jetišem počkal, než mladý vladyka získá více zkušeností.

Rastislav však Slavomíra neposlechl a Jetiš sice neměl žaludek na to, aby se přímo podílel na Rastislavově únosu, v každém případě se však nebohému králi odvděčil tím, že únoscům vedeným osobně Svatoplukem nechal volnou cestu přes Dunaj, protože stáhl své vojáky střežící tehdy přívoz přes řeku.

Erik vrátil příteli úšklebek. „No vidíš. Teď už zase budeme s Jetišem bojovat bok po boku. Doba se mění a cíle lidí také.“

Slavomír jen mlčky přikývl a zbystřil pozornost, protože jejich průvodci jej tiše upozorňovali, že se blíží k franskému ležení.

8.

Frankové se utábořili kus od přívozu pod Dowinou, který byl nyní díky bojům s Franky poničený a nepoužíval se.

Podobně jako na místě přívozu, i tady se les vzdaloval od řeky a kupecká cesta vedoucí po levém břehu Dunaje zde procházela poměrně rozlehlou loukou, která tu vybíhala do řeky obtékající ji velkým obloukem. Louka pokračovala mírně se svažujícím dnem, takže tam byl pohodlný vstup do řeky.

Na louce si Frankové vybudovali stanový tábor. Lodě, kterými se přeplavili přes Dunaj, z větší části vytahali na břeh. Pouze několik jich nechali v řece upoutaných k pevně zaraženým kůlům.

Jeden z vesničanů, kteří sem Slavomírovy muže dovedli, knížeti ukazoval na provizorní palisádu, kterou propletli Frankové větvemi, a zajistili si tak alespoň minimální ochranu před šípy případných útočníků.

Slavomír chvíli pozoroval louku s Franky a potom se zeptal: „Vidím, že za palisádou vykukují hlavy pozorujících vojáků. Jinak řečeno, přístup z lesa Frankové pečlivě hlídají. Jak je to od řeky?“

Vesničan, jmenoval se Jura, se uculil: „To jsem ti, pane, chtěl právě říct. Já a tady Janek umíme dobře plavat. Noc před tím, než jsme se vydali za tebou, jsme se opatrně po řece přiblížili k franskému táboru. U lodí tam hlídka je také. Zřejmě se však z té strany cítí Frankové bezpečně. To víš, Dunaj je mocná řeka a takových, kteří si do ní troufnou, a k tomu v noci, mnoho není. Pro nás dva s Jankem to byla hračka. Viděli jsme tak, že břeh řeky hlídali pouze dva muži. A i ti spíš poklimbávali.“

Slavomír se usmál. „Milý Juro, chceš nám tím zřejmě naznačit, že bys doporučoval útok od řeky.“

Vesničan zrudl rozpaky. „Vznešený pane, takovému válečníkovi, jako jsi ty, by si rolník jako já nedovolil radit… Pouze jsem ti chtěl ukázat, jaká je tu situace.“

Slavomír se znovu usmál. „Jen nebuď zbytečně skromný. Když jste se s Jankem rozhodli obeplavat tábor, byli jste tak chytří jako já. Zasloužíte pochvalu.“

Jura rozpačitě odpověděl: „Víš, pane, když vidíš, jak se tu ti nezvaní hosté chovají, žene tě zlost a touha po pomstě. A potom ti to myslí tak nějak samo.“

Slavomír Juru pochvalně poplácal po rameni a řekl: „Myslím, že vám všem je jasné, jak to provedeme. Jakmile přijedou ještě vojáci z místních hradišť, vybereš, Eriku, padesát mužů, kterým se postavíš do čela. Vezmete si nože, doplavete k táboru a z řeky jej napadnete. Tím upoutáte na sebe pozornost. Toho využijeme my a pod mým vedením vtrhneme do tábora od lesa. A všichni budeme nemilosrdně zabíjet… Zajatce brát nebudeme. Jedinou výjimkou by mohl být biskup Embrich.“

„To myslíš z úcty k němu?“ pochybovačným tónem se zeptal Erik.

Slavomír dutým hlasem prohlásil: „To ani náhodou. Když sem ten rádoby Boží muž přijde zabíjet, nezaslouží dvojnásobně slitování. Jenže by z něj mohlo být docela dobré rukojmí. A kdo ví, k čemu dalšímu by se nám ten zmetek v sutaně mohl hodit.“

9.

Ještě před soumrakem se Slavomírovi hlásily posily z místních hradišť. Erik si vybral padesát mužů, výborných plavců, k přepadu z řeky a potom už všichni tiše čekali, než krajinu přikryje noc a ve franském táboře zavládne úplný klid.

Někdy před půlnocí vojáci vedení Erikem tiše sestoupili směrem proti toku nad franským táborem do řeky a nechali se nést mocným proudem Dunaje k mělčině před táborem.

Tam potom tichými tempy připlavali ke břehu. Erik v jejich čele se opatrně rozhlédl. Bylo to tak, jak jim vyprávěl Jura. Na břehu, každý v jedné z lodí, seděli dva strážní a hlavy jim padaly na hruď.

Erik kývl na vedle něj dřepícího Bojšu, odvážného vojáka, který se měl kdysi stát po otci stolařem, avšak nakonec u něj převládla touha být bojovníkem. Erik ukázal na sebe a na levého hlídkujícího vojáka, potom na Bojšu a na pravého vojáka. Potom rukou naznačil podříznutí.

Bojša přikývl na znamení, že rozuměl, a Erik potom ukázal ostatním, aby je následovali. Ještě si dal prst na zavřená ústa, na což všichni přikývli a dali tak najevo, že budou zticha.

Erik s Bojšou následovaní ostatními se tiše přiblížili k oběma hlídkujícím mužům. Ti padli mrtví, s krky proříznutými Erikovým a Bojšovým nožem, do člunů, ve kterých seděli, aniž by si stačili uvědomit, co se s nimi děje.

Potom se stále mlčící Erik a jeho muži připlazili ke spícím Frankům a začali svými velkými noži stále tiše zabíjet jednoho po druhém.

Moravané zabíjeli tak, jak k tomu byli vycvičení. Rychle, beze slova, nemilosrdně. Navíc je hnala chladná touha po pomstě za zvěrstva, která Frankové při svém plenění moravské země prováděli.

Když se do země vsakovala krev více než sta mrtvých franských bojovníků, konečně si zabíjejících Moravanů všimli dva z vojáků hlídkujících u palisády. Hlasitými výkřiky vyvolali poplach a vzbudili své druhy.

Franské bojové odhodlání však v té chvíli zchladil hromový moravský pokřik „Bij Franka, bij!“, který moravští bojovníci vždy používali při otevřeném útoku na franské protivníky. I ti Frankové, kteří neznali slovanskou řeč, tomuto pokřiku dobře rozuměli. A dobře také věděli, že když jej uslyší, začíná jít do tuhého a oni musí bojovat ze všech sil, aby se vrátili ke svým rodinám.

Za opakovaného volání svého bojového pokřiku muži vedení Slavomírem bleskurychle doběhli k palisádě, v mžiku ji povalili a jako vše drtící povodeň přes povalenou palisádu vtrhli do franského tábora, kde spolu s Erikovými muži nemilosrdně masakrovali překvapené franské bojovníky. Moravští vojáci byli proslulí svojí tvrdostí a statečností. Tentokrát však ničivou tvrdost jejich útoku zvyšovaly vzpomínky na vesnice vypálené a vyvražděné Karlomanovými a Embrichovými muži.

Někteří z Franků se ještě stihli chopit svých mečů a postavit se k zoufalé obraně. Nebylo jim to však nic platné. Rozzuřené Moravany nemohlo nic zastavit. Po nedlouhé době byla původně jasně zelená louka zbarvena krví více než tisíce mrtvých franských bojovníků. Tolik jich za rozbřesku napočítal Slavomír. Podobný, o něco větší masakr zažili Frankové naposledy před Moravgradem, když Svatopluk zradil své bavorské vojsko.

Jeden z mála, komu se podařilo uniknout, byl biskup Embrich, kterého tři z jeho vojáků na člunu převezli přes Dunaj. Pravda byla, že biskup spíš připomínal rytíře než sluhu Božího, jak se čile oháněl mečem. Když však bylo zřejmé, že zhouba jeho muže nemine, velitel jeho vojáků biskupa donutil odplout, aby nepadl do rukou Moravanů.

Erik chtěl sednout do jedné z lodí a stíhat je, Slavomír mu v tom však zabránil, protože by šlo o příliš nebezpečný podnik. Hlavní bylo, že Embrichovy muže pozabíjeli, přinesli okolní krajině alespoň na chvíli klid a navíc zničili franské lodě, o čemž Karloman neměl tušení, a nevěděl tak, že se jeho návrat domů zkomplikuje.

Při prohlídce bojiště našli Slavomírovi muži deset Franků, z nichž polovina byli podle odění velmoži, kteří jevili stopy života. Když se zeptali, jestli je mají dobít, Slavomír po krátkém rozmyšlení zavrtěl hlavou a řekl: „Když nezahynuli v tomto pekle… Pokud přežijí, budou se hodit. Jako otroci, ti velmoži jako rukojmí.“

10.

Veligrad – Špitálský vrch[11], začátek léta 873

Na dvorci knížete Slavomíra panoval dopoledne čilý ruch. Vše sledovala pozorným zrakem pětatřicetiletá žena, která, ač matka čtyř dětí, byla stále velice pohledná a každý by jí hádal určitě méně než třicet let.

Kulatou, normálně usměvavou, nyní však přísně vypadající tvář s modrýma očima a ďolíčky ve tvářích měla rámovanou hustými světlými vlasy vzadu spletenými do copu sahajícího až mezi lopatky. Její nevysoká, štíhlá postava si stále uchovávala pěkné tvary – pevná prsa, štíhlý pas, oblé boky, a jak bylo pod světle modrými, bíle lemovanými šaty z jemného lnu vidět, žena měla i pěkně formovaná, pevná lýtka nohou nazutých do střevíců ušitých z jemné kůže, upevněných koženými řemínky ke štíhlým kotníkům.

O tom, že se jednalo o ženu z bohaté, významné rodiny, svědčily nejen drahé šaty a střevíce. Ženiny uši zdobily zlaté, složitě zdobené hrozníčkové náušnice, kolem krku měla stříbrný náhrdelník se stříbrným křížkem s vyobrazením žehnajícího Krista. Šaty měla sepnuté úzkým opaskem z jemné kůže sepnutým zlatou přezkou.

Nebylo divu, žena byla Lada, manželka pána dvorce, knížete Slavomíra, jehož majetek odpovídal tomu, že byl v podstatě druhým mužem království po králi Svatoplukovi.

Nyní Lada dohlížela na to, aby se dvorec jejího manžela při Slavomírově návratu z výpadu do Východní marky jen blýskal, a její muž si tak mohl odpočinout po náročném bojovém tažení. Přijet měl po poledni, takže všechny práce na dvorci probíhaly v nejvyšším tempu.

Lada se rozhlédla po dvorci. Kromě královského větší dvorec ve Veligradu nebyl. Tři kamenné domy, ten největší Slavomírův a o něco menší domy Erikovy a Vladanovy, svítily svou bílou omítkou na slunci. Tolik kamenných domů v jednom dvorci jste také nenašli u nikoho jiného kromě krále. Náhradu za pár naprasklých tašek na střeše jejich domu jí mistr Byšek ve své cihelně vyrobil a jeho učedník na střeše domu vyměnil, šindele na střechách dalších domů byly také opraveny. Skleněné kotouče v oknech kamenných domů byly umyty, dřevěné a slídové okenice v ostatních domech opraveny. Všechny ostatní dřevěné stavby, ať už obytné nebo hospodářské, také vypadaly jako nové.

Spokojeně si Lada prohlédla také chloubu svého muže, kostel zasvěcený svatým Petrovi a Pavlovi. Tento kostel našel jen málo sobě rovných v celém Moravském království a spolu s celým dvorcem byl posledním dílem nebohého stavitele Radslava[12]. Už dávno nežijící stavitel Radslav zpracoval plány pro výstavbu celého Slavomírova dvorce a podrobně navrhnul zvlášť kostel. O samotnou výstavbu dvorce i kostela se potom staral kněz Gorazd, pocházející z rodiny stavitele a díky Slavomírově otci Přemilovi před lety vysvěcený v Salzburgu u arcibiskupa Liuprama.

Gorazd, který byl v podstatě Slavomírovým vrstevníkem, byl jen o dva roky mladší, právě obcházel svatostánek, který měl na starosti, a podobně jako Lada kontroloval, je-li vše v nejlepším pořádku.

Kostel tvořila rozměrná kamenná obdélníková budova zakončená malou polokruhovitou apsidou. Na opačné straně byl k lodi přistavěn téměř čtvercový nartex, kterým se vcházelo dovnitř. Střeše kostela dominovala okrouhlá kopule s vysokými úzkými okny zakončenými obloukem. Stejně tak i ve stěnách lodi byly po obou stranách řady oken zakončených oblouky. Všechna okna byla zasklena kousky barevných skel tvořícími mozaiky, které si Slavomír nechal dovézt až z Byzance. Celá stavba měla nově obnovenou omítku, která svojí jiskřivě bílou barvou zářila podobně jako kamenná stavení na dvorci v zářícím slunci. Střecha kostela byla kryta vypálenými taškami, které ve Veligradu vyráběl ve své cihelně podle římských vzorů mistr Byšek. Jinde na Moravě mimo Veligrad jste takovou střechu kostela nenašli.

Protože se Lada jako každý den zúčastnila Gorazdovy ranní mše, věděla, že i uvnitř kostela panuje naprostý pořádek. Všude je uklizeno, a Gorazd nechal dokonce provést i malé opravy na téměř neznatelně poškozených okrajích některých fresek zpodobňujících poslední křížovou cestu Ježíše Krista. Lada si všech čtrnáct obrazů Kristových zastavení na cestě od Pilátova domu na Golgotu vždy ráda prohlížela. Opravdovost, kterou obrazy působily, na ní pokaždé zanechala hluboký dojem. Lada dobře věděla, že její Slavomír vždy při pohledu na fresky ve svém kostele dojatě říkal, že větší nádheru neviděl ani v Konstantinopoli.

Lada nebyla jako její manžel tak daleko ve světě. Ráda mu však tato slova věřila. Když si prohlížela fresky v jejich kostele, a dělala to skoro po každé mši, vždy se jí zmocňovalo dojetí a rozechvění z tragédie mistrovsky zpodobněné mistry Teofilem a Ostojem. Teofil, jak jí Slavomír vyprávěl, kdysi do Veligradu doputoval z Byzance. Když rozpoznal u mladého Ostoje, syna prostého hrnčíře z Veligradu, nadání pro malířství, předal mu své umění. Po Teofilově smrti tak byl Ostoj schopen dokončit dílo svého učitele a také i nyní opravy požadované Gorazdem rád na svém životním díle provedl.

11.

Lada se probrala ze svého zadumání, když si uvědomila podle polohy slunce na obloze, že poledne už minulo. Zároveň jí zvýšený ruch za palisádou dvorce napovídal, že milovaný manžel se už asi vrací.

A také, že ano. Po chvilce se v otevřené bráně dvorce objevil Slavomír doprovázený Erikem, strážní je uctivě pozdravili a následovali zbývající vojáci. Když je Lada počítala, nedopočítala se pouze dvou. Vzhledem k tomu, že pod Slavomírovým a Erikovým vedením odjelo dvě stě deset mužů, Lada si v duchu řekla, že její muž je dobrý vojevůdce. Své vojáky cvičí tvrdě, oni však potom patří k nejlepším a umí výtečně bojovat. Díky čemuž jsou jejich ztráty co nejmenší.

Ostatně proto také Slavomíra jeho muži bezmezně milovali a uznávali. Při výcviku a službě na ně byl tvrdý, na druhé straně ovšem dobře věděli, že se nad nimi kníže nikdy nepovyšuje a jde sám příkladem. Pokud potřebují pomoc, dostanou ji od něho. A pokud ztratí svůj život v jeho službách, mohou se spolehnout na to, že Slavomír se o jejich pozůstalé postará.

Slavomír seskočil z koně, rychle se opláchl v kádi na dvoře a už se k němu tiskly jeho děti. Nejstarší, čtrnáctiletý Slavomír, který se už začal cvičit se Slavomírovými vojáky, o dva roky mladší Přemil, kterého lákala spíš než boj škola na Sadové[13], kde v nepřítomnosti řeckých bratří byl hlavním učitelem špitálský kněz Gorazd, desetiletá dcera Lada, na které už bylo vidět, že bude krásná po matce, a nejmladší, osmiletý Erik.

Když se Slavomír jemně vymanil z objetí svých dětí, konečně mohl pevně sevřít v náručí svoji milovanou Ladu. Dlouze ji, nehledě na lidi kolem, políbil a ona jen vzdechla: „Ať mě nerozmačkáš. Čím jsi starší, tím jsi silnější.“

Kníže se zamilovaně zahleděl své manželce do jejích hlubokých, modrých očí a tiše řekl: „Tebe, má lásko, hned tak něco nerozmačká. A já už teprve ne. Jak já se na tebe těšil…!“

„Však já na tebe také,“ prostě odpověděla Lada a dodala: „Pojď do domu, čeká na tebe jídlo a pití. Jistě se potřebuješ občerstvit.“

Slavomír zavrtěl hlavou a poněkud nešťastně odpověděl: „Tvoje hostina musí, má milá, bohužel počkat. Nejprve musíme s Erikem ke králi, kterého máme, jak jistě víš, nyní tady u nás ve Veligradu.“

Lada nic nenamítala, protože věděla, že pro jejího drahého manžela je povinnost k zemi na prvním místě a navíc k nedobrým vlastnostem Svatopluka patří to, že nerad čeká.

Slavomír se ohlédl po Erikovi, který se stejně bouřlivě vítal s manželkou Janou a svými třemi dětmi: jedenáctiletým Erikem, osmiletým Slavomírem a sedmiletou Janou.

Erik rozpačitě pokrčil ramena a s omluvným úsměvem ještě jednou políbil svoji ženu a už se Slavomírem nasedali na koně, aby ještě zajeli do veligradského královského paláce, kde je čekal Svatopluk.

12.

Moravští vládci netrávili svůj čas pouze na jednom místě. Bylo třeba, aby král svoji autoritu podpořil přítomností po celé zemi. Ostatně jinak tomu nebylo ani u Svatoplukova a před ním Rastislavova hlavního rivala východofranského krále Ludvíka. I ten putoval se svým dvorem po celé zemi, možná ještě víc než moravští vládci.

Přesto byla tři sídla, kde moravští králové trávili nejvíce času: Moravgrad a Veligrad, ke kterým patřila také hrdá Nitrava[14]. Ve všech těchto městech byly vystavěny královské dvorce s výstavnými královskými paláci, které ukazovaly moc moravských vládců a kde byly trůnní sály, ve kterých vládce pořádal velká setkání s nejmocnějšími muži moravské země.

Veligradský královský palác nebyl tak velký jako palác v Moravgradu. Nešlo také o patrovou stavbu, palác měl pouze přízemí. I když půda byla také využita k obytným i úředním účelům. Oproti moravgradskému paláci však měl palác ve Veligradu jednu výhodu, která také usnadnila využití půdy tohoto stavení. Střecha veligradského královského paláce totiž byla pokryta taškami z cihelny mistra Byška.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případ forchheimského rádce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.