Ladislav Beran

92. POLICEJNÍ REVÍR ZASAHUJE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7116-0

92. POLICEJNÍ REVÍR ZASAHUJE

Šéf písecké četnické pátračky, štábní kapitán Votruba, se hlásil svým nadřízeným v Praze jako četnická pátrací stanice Písek, devadesátý druhý policejní revír. Protože to byl četník každým coulem a ctil vyšší vojenskou hodnost, postavil se za stolem do pozoru a okamžitě si začal zapínat všechny knoflíky, které na uniformě neměl zapnuté. Jeho podřízení k tomu sice občas měli nemístné poznámky, ale štábní kapitán Votruba pro to měl své vysvětlení. „Jednou jsme, pánové, vojensky organizovaný sbor a nikdo z mých nadřízených nenašel svoji hodnost na hnoji,“ říkal a šel svým nadřízeným příkladem, i když od svých podřízených to vojenské vystupování až tak nevyžadoval.

Začátek roku tisíc devět set třicet osm nevěstil pro četníky v republice nic dobrého a je pravdou, že písecké četnické stanici se v té době dvakrát dobře nevedlo. Dost tomu napomohla složitá vnitropolitická situace v pohraničí, a protože služební rajón pátračky sahal až do Sušice, mohla by se tam pomalu odstěhovat, protože právě tam byly různé krádeže na denním pořádku. Faktem je, že do sušického hotelu Fialka na náměstí zajížděli četníci z písecké pátračky dost často, a to obvykle na oběd. Párkrát tu dokonce vyšetřovali hotelovou krádež, ale že tam dva dny před koncem roku tisíc devět set třicet sedm přijedou vyšetřovat vraždu mladé ženy, na jejíž mrtvolu tu přišla pokojská Hilda Richterová, to by nečekali ani v nejmenším.

Případ ženy utopené ve vaně v hotelovém pokoji číslo třináct oznámil na četnickou pátračku do Písku vrchní strážmistr Novotný kolem desáté dopoledne. A oznámil ho přímo šéfovi četnické pátračky, štábnímu kapitánovi Votrubovi, který právě svačil. Jen co mu ten hovor jeho zástupecký, štábní strážmistr Kubík, přepojil do kanceláře a zmínil se mu, že to vypadá, že mají v Sušici asi pořádný malér, když volá vrchní strážmistr Novotný z hotelu Fialka, nechal Votruba jídla.

„No, slyším vás, pane vrchní, copak pro nás máte? Snad ne zase nějakou zlodějnu?“

„Pane štábní, kdyby zlodějnu! Obávám se, že tady máme v hotelu Fialka vraždu. Pokojská našla na třináctce ženskou utopenou ve vaně, nějakou Marii Vimrovou, a ta má hroznou ránu na hlavě, takže na sebevraždu či nešťastnou náhodu to ani v nejmenším nevypadá.“

„Takže vraha nemáte? Pochopil jsem to dobře?“

„Pochopil, pane štábní. Nemáme, ale je docela možný, že jí to udělal její přítel, kterej tam byl s ní ubytovanej, nějakej Rudolf Pošvic, a kterej…“

„Kterej není. Mám pravdu, vrchní?“

„Naprostou, pane štábní. Místo činu je zajištěné, čekám na další rozkazy.“

„Vražda je vražda, vrchní, na to tam přijet musíme, i kdyby trakaře padaly. Hlavně tam na to místo nikoho nepouštějte a snažte se, než přijedeme, zajistit nějaký ty svědky, než se to z hotelu rozuteče! Já tu dám dohromady výjezd pátračky a přijedeme do Sušice s doktorem Cafourkem. Nebude to hned. Nevím jak v Sušici, ale v Písku je všude sněhu po prdel, takže to bude nějakou dobu trvat. Servus, vrchní,“ položil štábní kapitán Votruba sluchátko a začal vytáčet číslo doktora Cafourka, který nemohl s četnickou pátračkou u žádného mordu chybět.

Do Sušice se četníci s doktorem dostali až kolem jedné odpoledne. Cesta byla celou dobu opravdu doslova kriminální a štábní strážmistr, který řídil, toho měl místy plné ruce. To, že se Marie Vimrová ve vaně neutopila, bylo vidět na první pohled. Na hlavě měla ošklivou ránu, a dalo se tudíž předpokládat, že to byla rána smrtící, což se vzápětí potvrdilo, když technik pátračky praporčík Číp objevil za vanou porcelánovou vázu, která byla celá od krve. Zavražděnou v hotelu dobře znali, neboť rozvedená Marie Vimrová byla známá kadeřnice a čas od času se v hotelu Fialka na zapřenou s nějakým pánem objevila. Rudolf Pošvic nebyl pro četníky z pátračky žádnou velkou neznámou. Místní četnická stanice ho vedla jako pašeráka cukerínu, a ve dvou případech dokonce při zadržení měl u sebe zbraň, takže měl v kartotéce zločinců napsáno: Nebezpečný pachatel! Párkrát už taky seděl v base, zejména za rvačky, a cítil se víc k Němcům než k Čechům, přestože rodiče byli oba české národnosti. Proto se najednou z českého Pošvice stal Poschwitz. To všechno vypadlo z vrchního strážmistra Novotného, který s tím hned seznámil štábního kapitána Votrubu a nezapomněl přitom uvést, že jak Vimrová, tak Pošvic nebyli na hotelu vůbec zapsáni.

„No, vrchní, tuhle prkotinu teď přece řešit nebudeme. Je to všude stejný, ten, kdo má prachy, si zaplatí pomalu všechno. Nejdřív musíme najít toho frajera, co byl s tou ženskou na hotelu, a vyřešit tuhle vraždu. Zatím hlavně neznáme motiv, takže si o tom můžeme myslet cokoliv. A vražda bez motivu, to je, vrchní, pro vyšetřování případu vždycky pořádnej malér. Já bych tu nerad strávil Silvestra.“ Šéf četnické pátračky si zapálil viržínko a nabídl ho i vrchnímu strážmistru Novotnému.

„Jinak to vypadá, pane štábní, že k tomu mordu došlo asi kolem druhý v noci, protože recepční Winklhofer mi potvrdil, že v tu dobu vypad Pošvic z hotelu jako cukrář.“

„Vám kdyby, vrchní, hrozil provaz, tak byste se na místě vraždy taky moc dlouho nezdržoval. My už si tady s tím poradíme, vyražte s Hřebejkem za Pošvicem domů, a jestli bude doma, rovnou ho sbalte.“

„Obávám se, pane štábní, že toho asi jen tak doma nenajdem. Jestli tu Vimrovou zamordoval on, a nikdo jinej mě vůbec nenapadá, tak to sichr vzal rovnou přes čáru do Bavor, kde to zná jako svý boty a kde má spoustu známejch soukmenovců. A ze starý Pošvicový nic nedostanem, to je zatraceně tvrdá husa na škubání. Ale zkusit to můžeme.“

„No, my se tady určitě dlouho nezdržíme, doktor Cafourek si nechá Vimrovou odvézt do Písku na patologii, protože bude soudní pitva. Vyrazíme tam teda společně a pořádně to u toho Pošvice prošmejdíme,“ rozhodl nakonec štábní kapitán Votruba a kolem třetí už se dělala na chalupě u Pošviců domovní prohlídka. Při té se našlo ve stodole pod senem a pod slámou deset vojenských pušek, bednička nábojů, dvě bedny granátů a dvě pistole. K čemu měl tenhle zbrojní arzenál sloužit, nebylo těžké uhádnout. V té době už docházelo kolem Sušice mezi příslušníky finanční stráže a pašeráky z Německa k častým přestřelkám, takže muselo dojít i k posílení řady četnických stanic.

Ještě ten den po návratu do Písku oznámil šéf pátračky kapitán Votruba telefonicky na hlavní velitelství četnictva do Prahy, že 92. policejní revír vyšetřuje případ vraždy Marie Vimrové v sušickém hotelu Fialka, z níž je důvodně podezřelý Rudolf Pošvic, u něhož se při domovní prohlídce v jeho bydlišti našlo několik střelných zbraní, nábojů a granáty. Major Lusk, který od něho hlášení přebíral, mu popřál úspěšné vyšetření případu s tím, že okamžitě zařídí, aby bylo vyhlášeno pátrání po nebezpečném pachateli v nejbližší rozhlasové relaci policejního vysílání. Po Rudolfu Pošvicovi však jako by se slehla zem, nikde nebyl zaznamenán jeho výskyt. Prosinec třicet sedm se přehoupl do ledna třicet osm a četnická pátračka šla do nového roku s neobjasněnou vraždou. Soudní pitva Vimrové potvrdila to, co už doktor Cafourek konstatoval na místě, tedy že rána do hlavy byla smrtelná, takže se nejednalo o utopení. Navíc prokázala, že kadeřnice Marie Vimrová byla třetí měsíc v jiném stavu. V té době už bylo jisté, že vraždu spáchal Rudolf Pošvic, neboť policejní srovnávací úřad v Praze potvrdil, že otisky nalezené na porcelánové váze a sejmuté technikem pátračky, praporčíkem Čípem, patří hledanému Pošvicovi. Zprávu o tom dostaly všechny četnické stanice v republice, včetně jeho popisu a fotografie. A přesto hledaný Rudolf Pošvic do května nebyl nikde k zastižení.

První zmínku o něm dostali četníci z písecké pátračky desátého května od četnické pátračky v Klatovech, kde měli vyloupenou městskou kampeličku a podle zajištěných daktyloskopických stop z místa činu jim na srovnávacím úřadě v Praze potvrdili, že se jedná o plzeňského kasaře Milana Mourka a právě o Pošvice. Z kampeličky bylo odcizeno tři sta padesát tisíc v hotovosti a dvě pistole Walter PPK ráže 7,65 milimetru se čtyřmi zásobníky nábojů. Když tuhle zprávu od klatovského šéfa pátračky dostal štábní kapitán Votruba, hned si k tomu zavolal štábního strážmistra Hřebejka.

„Hřebejk, tak to vypadá, že se nám vrátil do republiky Rudolf Pošvic. Klatovským četníkům vyšel podle daktylek ještě s jedním plzeňským kasařem, nějakým Milanem Mourkem. Udělali Klatovákům přímo ve městě kampeličku, kde si pomohli nejen k penězům, ale taky ke dvěma bouchačkám.“

„Říkáte Mourek, šéfe? Toho přece dobře známe. Ten nám v pětatřicátým udělal s naším kasařem Lukáškem kampeličku v Miroticích. Jo, tak to je, šéfe, machr na ‚popelky‘. Dělá je zásadně zezadu. Proto si vzal tenkrát s sebou Lukáška, kterej mu ji pomohl vytáhnout od zdi. Tak Pošvice už máme zase doma! No, snad na něj četníci někde narazí…“ Štábní strážmistr Hřebejk si na to zapálil fasovanou smradlavou egyptku, kterou nemohl šéf pátračky ani cítit, takže mu raději ze svého nabídl viržínko.

„Víte, šéfe, když teď vím, že Vimrová byla v jináči, pořád si myslím, že v tom sušickým mordu se všechno točilo kolem toho. Vimrová na něho vybalila, že do toho vlítla, a pohrozila mu, že jestli si ji nevezme, práskne na něho ty schovaný zbraně ve stodole. A bohužel si tím taky podepsala rozsudek smrti. To je podle mě přece motiv k mordu jako hrom, ne?“ vyměnil Hřebejk cigaretu za darované viržínko a hned si ho zapálil.

„Hřebejk, netvrdím, že by to tak bejt nemohlo, nabízí se to, ale dokud tady nebudeme mít Pošvice, aby nám řek, co ho vedlo k tomu, že Vimrovou v tý vaně utlouk vázou, je to jen vaše i moje dojmologie.“ Štábní kapitán Votruba si taky vytáhl viržínko, a jen co si ho zapálil, pokračoval.

„Nás musí, Hřebejk, zajímat především fakta a těch zatím bohužel moc nemáme. Budeme se těšit na to, že se nám ozve nějaká četnická stanice a ohlásí nám, že tam mají zadrženýho Pošvice. My ho tady v Písku zřejmě nenatrapírujem, protože ten bude sichr zašitej někde, kde ho jen tak nikdo nepráskne,“ konstatoval věcně štábní kapitán Votruba a v té době netušil, že na tom, co právě pronesl, bude hodně pravdy.

Ke konci května se ozval písecké četnické pátračce vrchní respicient Hovorka z oddělení finanční stráže v Prášilech, což je nedaleko Sušice. Šéf četnické pátračky, jako by tušil, že půjde o hledaného Pošvice, si k tomu okamžitě zavolal svého zástupce, štábního strážmistra Kubíka.

„Tak povídejte, pane vrchní, co pro nás máte? Mám vedle sebe štábního strážmistra Kubíka a jsme oba jedno ucho,“ spustil štábní kapitán Votruba na vrchního respicienta Hovorku, se kterým se velice dobře znal.

„No, moc toho zase není, pane štábní, ale něco pravdy by na tom mohlo bejt,“ začal vrchní financ z Prášil dost opatrně. „Chytli jsme tu dva pašeráky cukerínu a jeden nám vypověděl, že Rudolf Pošvic se celou dobu skrýval u jedné německé vdovy v Bučině. Jak víte, tam žije něco kolem čtyř stovek Němců a jen čtyři české rodiny. Pošvic by se měl údajně zdržovat u jistý Němky Hildy Fleischmanový. Už jsem to volal vrchnímu respicientovi Berkovi, který mi slíbil, že to tam prověří, ale na zákrok u Fleischmanový si budete muset přijet, protože zdejší financové do toho prej sami určitě nepůjdou. Jak jsem koupil, pane štábní, tak prodávám, zavolejte si do Prášil vrchnímu Berkovi.“ To byla poslední slova respicienta Hovorky. Šéf četnické pátračky si okamžitě nechal spojit Prášily, kde byla kromě školy a financů i četnická stanice, a hned je o tom informoval.

Dřív než se ozvali do Písku na četnickou pátračku vrchní respicient Berka a vrchní četnický strážmistr Kubec z Prášil, zavolal štábnímu kapitánovi Votrubovi vrchní inspektor Škarda z plzeňské kriminálky, postrach všech kasařů. Jen co štábní kapitán Votruba zaslechl v telefonu známý hluboký hlas, který znal až moc dobře, tušil, že Škarda má pro něho dobrou zprávu.

„Rád vás slyším, pane vrchní inspektore, neříkejte, že jste chytli toho lotra Mourků?“

„Chytli, pane štábní, sedí tu přede mnou a vypráví mi tady o tom vašem vrahounovi ze Sušice. Pošvic se mu k vraždě tý ženský přiznal, ale až po tý udělaný kampeličce. Peníze si šábli napůl, ale pokud jde o ty ukradený pistole, tak ty si vzal obě Pošvic, takže pozor při jeho zatýkání, protože ten chlap nemá co ztratit. Vražda je vražda a s tou nechce mít Mourek, protože je ještě ze starý kasařský školy, nic společnýho. A taky mi na něho teď prásk, že je ten sušickej Pošvic nakvartýrovanej u nějaký vdovy v…“

„Prášilech u Sušice. To už se nám od financů taky dostalo na ucho, pane vrchní, chystáme se na něj,“ skočil štábní kapitán Votruba vrchnímu inspektorovi Škardovi do řeči, ale ten ještě neskončil.

„To je dobře, že to víte, pane štábní, ale co určitě nevíte, je, že ho ta vdova schovává v jednom sklepě, do kterýho vedou schody za skříní ve kvelbu, kde jsou brambory a zelenina. Jinak je tam ještě jeden velkej patrovej sklep, protože to je bývalá hospoda. Takže si na to zatýkání raději vemte s sebou psa. Kdyby bylo po mým, já bych do toho sklepa hodil jednoho ‚Janečka‘, on už by si s ním poradil, protože ty náckové nám taky nic dobrýho zřejmě nechystají. Nakonec, vrahoun je vrahoun, pane štábní, stejně u vás v Písku dostane za tu ženskou provaz. Nebo snad ne?“

„No, těžko říct. Náš pan vrchní soudní rada Žlábek se sice s vrahama moc nemazlí, ale protože jde údajně o Němce, tak nevím, nevím, pane vrchní. Provaz na něj vrchní soudní rada uplíst může, ale obávám se, že to skončí jako vždycky, pan prezident mu dá milost a bude z toho zase jen doživotí, protože by to bylo v týhle době politicky neúnosný. Kdepak mu tam hodit granát, pane vrchní, to by byl řev odvedle ještě větší! Zrovna nedávno vyšel novej přípis shora, že kulomety, kterými jsou vybavený četnické stanice v pohraničí, se při obraně hranic nesmí v žádném případě použít.“

„Opravdu? Tak na co tam pak těm chlapům jsou? Nemyslete si, pane štábní, že my to tady v Plzni necejtíme, že už to dávno není to pravý ořechový! Jednou jsme ale státní úředníci a musíme bejt loajální. Tak si tam dejte při zatýkání toho gaunera bacha,“ varoval ještě vrchní inspektor Škarda před Rudolfem Pošvicem šéfa pátračky v Písku a štábní kapitán Votruba to rozhodně nebral na lehkou váhu.

Do Prášil se vydala četnická pátračka v plném obsazení druhého června a její šéf povolal na obklíčení domu Hildy Fleischmanové posily ze tří okolních četnických stanic, které vartovaly před bývalou hospodou už od tří hodin ráno. Příslušníky finanční stráže z tohoto zákroku vynechali. Přesně ve čtyři ráno, kdy se začínalo rozednívat, zabušil štábní strážmistr Hřebejk na dveře vdovy Fleischmanové a vyzval ji jménem zákona, aby jim otevřela. Fleischmanová si dala na čas a četníkům došlo, že mezitím potřebovala ukrýt hledaného vraha Pošvice. Když jim konečně po třetí výzvě otevřela, tvářila se udiveně, co jí četníci chtějí. Šéf četnické pátračky jí však hned předal papír, že mají povolení k domovní prohlídce, neboť existuje podezření, že se u ní skrývá hledaný Rudolf Pošvic. Fleischmanová to sice začala důrazně popírat, ale to už se do chalupy nahrnulo deset četníků. Psovod si všiml, že v kuchyni jsou přes židli přehozeny pánské štruksáky, a hned je dal Armínovi očuchat. Jen mu řekl: „Hledej!“ a pes ho táhl z kuchyně do chodby ke kvelbu, o kterém se Votrubovi zmínil vrchní inspektor Škarda z plzeňské kriminálky. Armín začal zuřivě štěkat na zamčené dveře. Fleischmanová viditelně zbledla, ale nakonec vyndala klíč ze zástěry a dveře odemkla. Ostrý kužel světla z baterky pročísl tmu a opět padla výzva „Jménem zákona!“, která tentokrát patřila hledanému Rudolfu Pošvicovi. Zuřivý štěkot psa, kterého nemohl psovod udržet, zvyšoval už tak napjatou atmosféru v chalupě. V rukou četníků se objevily pistole. V kvelbu sice nikdo nebyl, ale skříň, která zakrývala vchod do sklepa, stála dost daleko od zdi a to četníkům stačilo. Okamžitě ji od zdi odtáhli a štábní kapitán Votruba hlasitě vyzval Rudolfa Pošvice, aby vyšel ze sklepa, jinak že budou použity zbraně. Vtom se ze sklepa ozvalo několik výstřelů z pistole.

„Tak si pro mě přijďte, poserové, živýho mě odtud nedostanete!“ pokřikoval Rudolf Pošvic a ze sklepa znovu několikrát vystřelil. Psovod strážmistr Mikula navrhl, že pošle do sklepa psa, ale to šéf četnické pátračky zavrhl.

„Jen klid, pánové, však on ještě rád vyleze,“ prohlásil štábní strážmistr Hřebejk, odjistil malou dýmovnici a hodil ji dolů. Práskly další výstřely, načež se odtud vyvalil dým, který všechny mimo štábního strážmistra Hřebejka, jenž se schoval za dveře, vyhnal z chalupy. Ze sklepa bylo slyšet silné kašlání a kuckání. Pak už dole padl pouze jediný výstřel a Rudolf Pošvic, vrah Marie Vimrové, splnil to, co četníkům slíbil.

Dva dny po akci písecké četnické pátračky v Prášilech se objevil v tisku velký titulek: 92. POLICEJNÍ REVÍR ÚSPĚŠNĚ ZASÁHL V PRÁŠILECH. Obšírný článek podrobně popisoval objasnění vraždy Marie Vimrové v sušickém hotelu Fialka a chválil píseckou četnickou pátračku za perfektní zákrok…

PEPI ŠPERHÁK

Nezmínit se při psaní o písecké četnické pátračce o jejím štamgastovi Josefu Šmukýřovi, v galerce zvaném Šmuky, který měl ve zločinecké kartotéce svůj foch s poznámkou „Pepi Šperhák“, byla by to škoda a vůči Šmukymu by to bylo i nevděčné. Šmukýř nebyl žádný habán, spíš naopak. Neměl ani vojenskou míru, takže ho vojna minula. Byl to ale člověk už od puberty velice hravý, a tak se díky svým alotriím brzy seznámil nejen s osazenstvem místní písecké četnické stanice, ale i s osazenstvem četnické pátračky. Bez šperháků, které si sám doma udělal, nedal ránu a vždy jich měl u sebe několik. Takže kdykoliv se objevila ve městě nějaká ta zlodějna, objevil se u Šmukýřů četník a začal se Pepiho vyptávat, kde byl, co dělal a jestli má na inkriminovanou dobu alibi. Časem si u Šmukýřů na přítomnost četníků zvykli, takže Pepiho nezapírali, protože moc dobře věděli, že četníci v jeho případě jdou vyloženě na jisto. Pepi Šperhák byl „měsíčkář“, takže většinou končil jen na nějaký ten čas v písecké věznici, kde dostával už ze známosti celu s oknem na řeku, aby mohl koukat na písecký splav, neboť Šmukýřovi bydleli v Portyči, a jak je známo, Portyčáci byli lidé, kteří bydleli u řeky, a ti by bez vody asi umřeli.

Na podzim roku tisíc devět set třicet sedm se písecké četnické pátračce narodil případ, který všem pořádně zamotal hlavu. Z parketárny u Trhala byly odcizeny z příruční kasy necelé dva tisíce na hotovosti. To, že ji majitel parketárny, když všichni zaměstnanci odešli, schovával do pilin, věděl jen on a jeho účetní, slečna Vilma Adamová, kteří chodili do práce už na pátou. Proč se mezi četníky říkalo parketárně recopodnik, bylo nasnadě. Končili zde většinou lidi, kteří už měli za sebou nějakou tu kriminální minulost, takže tipování pachatelů, kteří by v té záhadné zlodějně měli prsty, měli četníci z písecké pátračky dost ztížené. Zvlášť když slečna Vilma kasu každý den ráno pečlivě utírala mokrým hadrem, aby ji zbavila špíny z pilin. Tím pádem technik četnické pátračky, praporčík Číp, pokud šlo o palečky, na místě činu lidově řečeno utřel nos. Že byla pokladna otevřená klíčem a nebyly na ní známky násilí, bylo evidentní. Majitel pily si byl jistý, že pokladna byla určitě o metr dál, než ji ukládal, a odvolával se na trám v pilnici, proti kterému ji každý den uschovával. Naprosto vyloučil, že by ji dal jinam, a trval na svém. Pravda, dva tisíce pro takovou firmu, jako byla Trhalova parketárna, nebyl žádný velký peníz, ale pro četnickou pátračku to byl případ, který musela objasnit.

Je pravda, že už u Trhala padlo jako první jméno Josef Šmukýř, ale když jim majitel pily ukázal speciální klíč od pokladny, štábní strážmistr Hřebejk, který byl na místě, nad ním mávl rukou.

„Tak na takovej fajnovej klíč by Pepi Šperhák neměl ani náhodou. Vím, o čem mluvím, Čípe. Neříkám, že Pepi není na šperháky šmátek, ale tohle, tohle bude, pánové, úplně jinej kalibr než Pepi. Tohle vypadá na machra ‚od pryč‘, jak říká náš šéf.“ Štábní strážmistr Hřebejk se začal vyptávat, kolik že je vlastně klíčů od pokladny. A když mu majitel pily Trhal řekl, že tuhle pokladnu zdědil po svém otci, a pokud si pamatuje, byl od ní vždycky jen jeden klíč, odjeli četníci z místa činu s hubeným výsledkem. Štábní strážmistr Hřebejk měl sice na papíru napsaných pět jmen známých zlodějských firem, ale ani jeden z nich podle něho nepřipadal v úvahu. S tím přišel hned po příjezdu na četnickou pátračku do kanceláře štábního kapitána Votruby na meldunk a položil před něho pět takzvaných B-karet ze zločinecké kartotéky s fotografiemi známých pachatelů.

„Šéfe, tyhle známé zlodějské firmy u Trhala sice dělají, ale ani jeden z nich podle mě nepřipadá v úvahu. Pepiho Šperháka předem vylučuju, i když mě napad taky, ale na takovej speciální klíč Pepi rozhodně nemá nárok. Hlavně by si musel někde opatřit originál a i tak by to těžko sved. To není šperhák z hřebíku, kterej by Pepi zvlád udělat v tom svým verkštafu,“ začal štábní strážmistr šéfovi pátračky vypodobňovat klíč od příruční pokladny a nakonec ho zkusil i neuměle nakreslit tak, jak si ho pamatoval.

„No, Hřebejk, nebudeme z toho dělat hned pohřeb, každopádně dva tisíce jsou pro každýho z galerky slušný peníze a ty by se snad měly někde v hospodě objevit. Provětrejte hospody a galerku a uvidíme, jestli je to někdo z našich, nebo je to někdo od pryč. Podle toho, jak mi to tady líčíte, si myslím, že ten chmátek bude náš. Zvlášť když je to stará příruční pokladna, která ještě pamatuje nejen starýho Trhala, ale i císaře pána a jeho rodinu.“ Šéf pátračky si vytáhl šuple ze stolu a vyndal z něj velký barevný cucšpalek, který miloval.

„Jinak, pokud jde o Pepiho Šperháka, od toho bych až tak moc rychle neutíkal. Pepi je nejen šmátek na šperháky, ale taky je to zatraceně velkej koumák. Zaměřte se na jeho styky od Trhala, protože já cejtím, že právě tam bude ten zakopanej pes. Něco mi říká, že zrovna Pepi Šperhák v tom bude mít určitě pazoury,“ vzal štábní kapitán Votruba na vědomí Hřebejkův meldunk z výjezdu a ponořil se opět do čtení Pátracího věstníku Hlavního velitelství četnictva.

Štábní strážmistr Hřebejk, který měl tím pádem od šéfa četnické pátračky „nasypáno do žlabu“, vyrazil ještě ten den večer do města po hospodách. Protože většina z těch pěti, které měl na papírku, byla takzvaně od věže, zašel nejdřív na Drlíčov do hospody U Šímů, kde se scházela galerka. Pokud očekával, že tam bude „holaj šolaj“, byl docela zklamaný. Všech pět místních štamgastů tu mělo u hostinského Šímy trvale „sekyru“ a do páteční výplaty tu pili vyloženě na dluh. Proto to odtud vzal štábní strážmistr přes hospodu U Tří šiců pod Putimskou bránu, zastavil se v hotelu U Zelených, odkud pokračoval rovnou do hospody U Starého mostu, dál ke Kvěchům a obchůzku zakončil v hostinci U Brejšků, kde narazil na známou šlapku Květu Mladou, zvanou Mlíkařka. Proč zrovna Mlíkařka, to nebylo těžké uhodnout. Květa Mladá byla opravdu slušná prsatice, o které se říkalo, že by mohla kojit hastrmany ze starého mostu. Mladá bydlela v nedaleké čtvrti za železničním viaduktem U Václava a měla osm dětí. Protože nikdy neměla s mateřským mlékem potíže, vypomáhala maminám, které kojit nemohly. Za to, že si sem tam přivydělávala jako pouliční šlapka, mohl její muž, který všechno, co vydělal v cihelně u Řeřichy, stačil během týdne propít.

Jen co vešel štábní strážmistr Hřebejk k Brejškům, zachytil pohled Mlíkařky, která tu stála opřená o futro. Nemusel nijak zkoumat, že má něco na srdci.

„Rád tě vidím, Květo. Neurazím tě, když tě pozvu na peprmitku? Mám dneska narozeniny a mám rozdávavou,“ blafoval Hřebejk, aby nevypadalo moc podezřele, že se tu dal s Mladou do řeči.

„Tak všechno nejlepší, pane štábní. Zelená mě ještě nikdy neurazila. Můžu hádat, kolikátý to jsou?“

„Hádat můžeš, Květo, ale to neuhodneš.“

„Padesát?“

„Padesát mi snad jednou bude, pokud mě nikdo z galerky nezastřelí. To vypadám tak sešle?“

„Pane štábní, sešle ne, ale je na vás vidět, že už máte ty lepší léta za sebou. Taky bych řekla, že vás něco trápí. Že by to byla ta čórka u Trhala?“ Mladá do sebe kopla zelenou a štábní strážmistr Hřebejk jí hned objednal další.

„Koukám, že v Písku se nic dlouho neutají…“ Hřebejk si nechal natočit pivo a řekl si k němu o viržínko.

„Tak na oslavence, pane štábní, rozhodně nevypadáte,“ hodila do sebe Květa Mladá další zelenou a vzala si od Hřebejka cigaretu.

„Možná by vás rozveselilo, pane štábní, že Šmuky dneska ráno zved krovky a odjel s tou svou klečkatou ségrou do Prahy. Hodila mi to na ucho Vlasta Holubová, co dělá pokojskou u Vodňanskejch. A prej odjeli nějak moc nakvap a s kufříkem, takže to vypadá na dýl.“ Nato Květa Mladá odešla k chlapům, co seděli vzadu v lokálu a zvali ji ke stolu. Štábní strážmistr Hřebejk na sobě nedal nic znát, v klidu dopil pivo a dokouřil viržínko, i když měl sto chutí se hned sebrat a zajít k Holubové, aby se od ní dozvěděl víc.

Vlasta Holubová, pokojská z hotelu U Vodňanských, stojícího u hlavního nádraží, bydlela až dole u řeky naproti papírně a štábní strážmistr Hřebejk ji nemusel hledat po domě, neboť právě věšela venku před domem prádlo.

„Doufám, Vlasti, že ti to nezmokne, koukej, jak se to od Čížový kaboní. Jak se to mračí od Jakuba, vždycky začne pršet,“ zapředl Hřebejk s pokojskou hovor. Ale nevydržel to a hned šel přímo k věci a zeptal se jí na Pepiho Šperháka.

„Jo, toho jsem s jeho ségrou ráno potkala. Ptala jsem se Žofky, kam cestujou, a řekla mi, že si jedou pro malou Andělku do Prahy.“

„To je ta malá Bourová, co je po obrně?“

„Jo, to je ona. Žofka mi říkala, že doktoři dělali, co mohli, ale na obrnu jsou holt pořád krátký. Už prej ta malá nebude nikdy chodit. Nabídli prej jim ústav, ale Žofka o tom nechce slyšet, že ji chce mít doma, protože by se jí určitě stejskalo. Vždyť jí je pět let,“ vzala si Holubová od Hřebejka čtyři kolíčky, kterými přišpendlila na šňůru kanafasovou cíchu, a otřela si ruce do zástěry.

„Žofka si měla pro Andělku dojet do Prahy už minulej měsíc, ale nebyla pořád při penězích,“ skončila Holubová s věšením prádla a pozvala Hřebejka domů na grog, který štábní strážmistr s díky odmítl a měl se k odchodu.

„Vy Šmukyho hledáte, pane štábní?“

„Ani ne. To vypadá, že to bude všechno asi jinak,“ odpověděl štábní strážmistr a najednou nevěděl, jak odtud vycouvat.

„Žofka mi říkala, že se ještě dneska vrátí, přijedou do Písku večer. Na osmou jsem jim k vlaku objednala taxikáře Štajera, protože to by se Šmuky s malou Andělkou až do Portyče pěkně prones. Až budete mít cestu na nádraží, zastavte se, udělám vám kafe nebo grog. Jinak příští tejden děláme na zahradě hotelu vepřový hody. Pan hoteliér má slíbenýho skoro dvoumetrákovýho čuníka ze Smrkovic. Budou jitrnice, jelítka a hlavně ovárek, takže dejte vědět na pátračce, rádi vás uvidíme.“ Holubová zašla do domu a štábnímu strážmistru Hřebejkovi to začalo v hlavě pořádně šrotovat.

Nestávalo se často, že by si štábní strážmistr Hřebejk nechával pro sebe informace, které ten den k případu zjistil, a nezmínil se o nich při meldunku šéfovi četnické pátračky, štábnímu kapitánovi Votrubovi. V den, kdy se dozvěděl, že Pepi Šperhák odjel nakvap do Prahy se svojí sestrou pro nemocnou Andělku, to ale udělal. Měl dokonce velké dilema, jestli se případu má dál věnovat, protože mu něco říkalo, že i tentokrát měl štábní kapitán Votruba pravdu a Pepi Šmuky má ve zlodějně u Trhala prsty. Došlo mu dokonce i to, proč to asi udělal. Šmuky byl sice dost velký darebák, pokud šlo o zlodějnu, ale taky to byl člověk, který měl srdce na pravém místě, a nemocná Andělka, to byl zřejmě pro něho sakra pádný důvod. Štábní strážmistr moc dobře znal sociální poměry v dělnické čtvrti Portyč, kde bylo v každé rodině dětí jako smetí a nebylo lehké tu hladovou drobotinu uživit. Žofie Bourová měla kromě Andělky doma ještě dalších pět hladových krků, včetně nemocného manžela, který sice pobíral od obce malou sociální podporu, ale pořád to bylo pro tuhle rodinu málo. Lidově řečeno, žilo se tam už delší dobu z ruky do huby. Štábní strážmistr Hřebejk měl sice sociální cítění, ale taky to byl četník, který moc dobře věděl, co je služební povinnost. A tak si to nechal přes noc uležet s tím, že ráno je moudřejšího večera.

Ráno, když se štábní strážmistr Hřebejk probudil, měl vcelku jasno. Když se ho šéf četnické pátračky zeptal, jak pokročil v případu krádeže peněz u Trhala, překvapil ho Hřebejk odpovědí, kterou určitě štábní kapitán Votruba nečekal.

„Šéfe, nechte se překvapit. Myslím, že dneska se tu tak po poledni, nejdýl k večeru objeví ten, kterej Trhala udělal. Přijde dobrovolně a sám, takže by nebylo na škodu ztratit za něj u vrchního soudní rady Žlábka nějaký to slovo.“

„Hřebejk, koukám na vás, že jste samá tajnost, ale když to říkáte vy, o kom vím, že neplácá do větru, tak tomu věřím,“ konstatoval překvapený štábní kapitán Votruba a už se Hřebejka dál na nic nevyptával.

Štábní strážmistr Hřebejk do Portyče na Pěník, kde žili někteří Portyčáci v opravdu nuzných podmínkách, nijak nepospíchal. Cestou k Žofii Bourové se zastavil v Dělnickém konzumu vedle hospody U Hrachů, nakoupil tam sladkosti pro Bourovic děti a kolem desáté zaklepal u Žofie Bourové na dveře. Nedá se říct, že by byla Bourová jeho příchodem moc překvapená.

„Jestli hledáte Pepiho, pane štábní, tak šel hledat nějakou práci. U Remara na Pražský prej jsou nějaký volný místa.“

„Žofka, chtěl jsem Pepimu jen něco říct, ale ty mu to lehce vysvětlíš sama,“ vložil štábní strážmistr Hřebejk nakoupené sladkosti Bourové do ruky a sedl si ke stolu.

„Půjdu hned k věci. Vyřiď Pepimu, že jsem tu byl a že vím moc dobře, že udělal před několika dny ten příruční trezorek u Trhala, kde se ztratilo dost peněz. Vím taky moc dobře, proč to udělal, a nezajímá mě, kdo mu na to od Trhala dal tip ani jak se dostal k tomu klíči a k pokladně. Prostě to vím, jinak bych sem nepřišel,“ sáhl Hřebejk do brašny a položil na stůl pět krabiček cigaret pro Bouru, který ležel na posteli.

„Netrvám ani na těch prachách, který v tý pokladně byly, prostě už nejsou a na Trhalovi to určitě časem zaroste,“ hodil Hřebejk okem na postel, kde ležela malá Andělka, která byla spokojená, že je po měsíci zase doma u mámy.

„Zkrátka a dobře Pepinovi řekni, že ho dneska čekám na pátračce, kde to spolu sepíšem. Šéf pátračky mi slíbil, že u vrchního soudní rady Žlábka za něho ztratí slovo, aby nešel do vazby, ale šel si to odsedět z volný nohy. To je všechno,“ zvedl se štábní strážmistr ze židle. Bourová na to neřekla ani slovo.

Že se Pepi Šperhák objevil na četnické pátračce až kolem večera, pro to měl hned ve dveřích pátračky vysvětlení. Dostal práci ve firmě u Remara, která vyráběla zemědělské stroje a mlátičky, takže po takovém chlapovi od černého řemesla, jako byl Pepi Šmukýř, továrník Remar sáhl všemi deseti. Štábní strážmistr Hřebejk si Šmukyho zavedl k sobě do kanceláře a do kanceláře k šéfovi četnické pátračky přišel, až když měl protokol s ním sepsaný.

„Šéfe, tak jste měl s tím Šmukym přece jen pravdu. Toho Trhala přiznal, ale peníze už bohužel žádný nemá,“ položil Hřebejk před štábního kapitána Šmukýřův protokol a začal mu konečně vysvětlovat, jak se to všechno kolem narodilo. Když skončil, šéf pátračky s ním zašel do jeho kanceláře, kde seděl skleslý Pepi Šmuky. A štábní kapitán Votruba najednou nevěděl, jak má začít. Podíval se na štábního strážmistra Hřebejka, který jen pozvedl obočí. Votruba tedy spustil:

„Pepi, tak jsem si přečetl ten tvůj protokol, a i když to v něm kulhá na obě nohy, dejme tomu. Dám ti ale jednu radu. Vyhni se na sto honů všem zlodějnám a važ si toho, že máš práci. Příště by to pro tebe nemuselo tak dobře dopadnout.“ S tím odešel v Hřebejkově doprovodu z kanceláře. Na chodbě se mu pak štábní strážmistr snažil spravit náladu tím, že mu prozradil, že v pátek budou na zahradě hotelu U Vodňanských vepřové hody…

ZAPOMENUTÝ PŘÍPAD

O Bohouši Balcarovi, štamgastovi písecké četnické pátračky, se vůbec nedalo říct, že by to byl ve zdejší galerce nějaký žabař. A už vůbec ne nějaký posránek z Putimi. Byl to chlap jako hora a u žádné venkovské rvačky nikdy nechyběl. Uměl rány nejen rozdávat, ale i přijímat. Když se taky někde něco většího semlelo a on z toho nevyšel nijak dobře, nikdy si nestěžoval. Do zločinecké kartotéky písecké četnické pátračky se dostal už jako školák, který se zastal jednoho slabšího kluka a tomu, kdo ho napadl, nešťastně zlomil čelist. V ten moment to byl pro Putim a zdejší školu vyvrhel, násilník a kdoví co ještě, takže na rodnou ves, již proslavil dobrý voják Švejk, rád zapomněl. Nebylo divu, že jak jen to šlo, vyrazil pár kilometrů od Putimi do Písku, kde to nejdřív zkoušel s prací v parketárně u Trhala. Pak se ale chytil cirkusáků a do Písku se vrátil až po vojně v sedmatřicátém roce na podzim. To bylo právě v Písku havelské posvícení, a protože Balcar měl rád taneček, skončil ještě ten den večer v hostinci Na Výfuku, kde bylo vždycky veselo a o děvčata tam nikdy nebyla nouze. Že se právě tady na sále dostane do křížku se známým rváčem, dalším štamgastem písecké četnické pátračky, kterému se podle jeho obličeje poďobaného od neštovic říkalo Bradavice, to tu nikdo nečekal. Boris Langr, hromotluk, z něhož tu měli všichni respekt, si přišel do kola pro děvče, se kterým Balcar právě tancoval. A to narazil, protože Putimák Balcar opravdu nebyl žádný posránek. A už se to na sále řezalo.

Když se na Výfuku objevili četníci z místní četnické stanice a přijeli sem i dva četníci z pátračky, muzika už zase hrála a hostinský, který je zavolal okamžitě, jak to začalo, se začal omlouvat, že všechno už je v pohodě a těch pár rozbitých židlí že mu spraví truhlář Žižka, jehož firma sídlila v Ostrovní ulici vedle Tumpachova zahradnictví. Aby nebyli četníci škodní, pozval je hostinský do kuchyně na tlačenku s cibulí a přinesl jim k tomu od výčepu pivo.

Na tenhle případ by se zřejmě zapomnělo, neboť něco podobného se na Výfuku o tancovačce semlelo často, nebýt ovšem anonymu, který přišel asi po měsíci na četnickou pátračku. V tom stálo, že Bradavice před pěti lety přepadl a oloupil v Zátkově aleji u nádraží jednoho cesťáka. Ukradl mu koženou tašku, ve které měl mimo jiné i padělané pětikoruny, jimiž Bradavice a Plavčík, jeho kamarád z mokré čtvrti a známý štamgast písecké četnické pátračky, platili ještě letos o Václavské pouti kolotočářům. Anonym se zmiňoval rovněž o tom, že v té tašce byl bubínkový revolver a dvě krabice nábojů. Případ byl na pátračce stále vedený jako neobjasněný, neboť cesťák přepadený v noci si toho moc nepamatoval a hlavně neuvedl jako ztracené věci, o nichž se anonym zmiňoval. Protože na každém šprochu je pravdy trochu, přidělil nyní štábní kapitán Votruba, šéf četnické pátračky, celou záležitost znovu štábnímu strážmistru Hřebejkovi, který s ní napoprvé moc nehnul, a tak dostal ten skoro zapomenutý případ znovu do referátu, aby si s ním pohrál.

Podle úhledného písma a štábní kultury, jak u šéfa pátračky Hřebejk hned poznamenal, se dalo předpokládat, že anonym psala ženská ruka. Byl napsaný na listu vytrženém ze školní písanky z první třídy a pisatelka anonymu neměla jen pěkný rukopis, ale také, jak bylo vidět, velmi dobré informace. A na Borise Langra asi taky měla pořádnou pifku. Hned po příchodu do své kanceláře vyndal štábní strážmistr ze skříně šanon s neobjasněnými případy. Jakmile našel protokol sepsaný s přepadeným cesťákem Rudolfem Kleplem, oživil si, co tenkrát před pěti lety Klepl do protokolu uvedl, a zašel s dokumentem zpátky k šéfovi pátračky.

„Tak šéfe, ten Klepl se nám tenkrát o těchhle věcech, pacholek jeden, vůbec nezmínil. Tu bouchačku měl sichr načerno a o těch falešných pětikorunách pochopitelně taky mlčel jako ryba. No, to se na něj podíváme! Je z ‚Kaprštajnu‘, tak zavolám do Vodňan, co mi o něm řeknou místní četníci,“ informoval Hřebejk hned za tepla svého šéfa, aby byl také v obraze, a vrátil se k sobě.

Vodňanský vrchní četnický strážmistr Prachař toho o Rudolfovi Kleplovi moc nevěděl a o falešných pětikorunách už vůbec ne. Věděl pouze, že je to cesťák, který obchoduje s pánskou kosmetikou, je mu padesát a je rozvedený, což ostatně štábní strážmistr Hřebejk vyčetl z protokolu, který s ním před pěti lety sám sepsal.

„Poslyšte, vrchní, ty dva zločinci, co se zavírali před šesti sedmi lety za padělání peněz, ty ještě sedí?“

„Myslíte bratry Posekaný, pane štábní? Jo, ty ještě derou peří na Borech, ale už by se měli každou chvíli vrátit. Co si pamatuju, vrchní soudní rada Žlábek z krajskýho soudu jim k tý jejich podmínce nadělil každýmu čtyry roky, takže by se měli letos vrátit. Ale ty doma dlouho nebudou, protože to jsou pacholci k pohledání.“ Vrchní strážmistr Prachař se na chvíli odmlčel, ale ne nadlouho.

„Hergot, teprve teď mě to, pane štábní, trklo. Vždyť ten cesťák Klepl vlastně nějakou dobu žil s ženskou toho staršího bráchy Posekanejch. No jo. Bylo to sice na psí knížku, ale žil s tou jeho Martou dobře takový dva roky. Tak ona sice už byla s Hubertem rozvedená, ale pořád spolu bydleli v jednom kvartýru. S tou by se dalo mluvit, pane štábní, dělá pořád na sádkách,“ lákal vrchní strážmistr Prachař štábního strážmistra Hřebejka do Vodňan a nezapomněl dodat, že by mohl pro pátračku domluvit na sádkách nějakého toho šupináče.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 92. policejní revír zasahuje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.