Dielo vzniklo s finančným prispením Literárneho fondu

epub producer © 2016 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Marta Blašková-Maňáková, Andrea Harmanová
27. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Jozef Žarnay, 2016
Illustration © Martina Pilcerová, 2016

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-52-8
mobi - ISBN: 978-80-89718-53-5
pdf - ISBN: 978-80-89718-54-2

Jošua

Na rozhovory s bohmi si Jošua v poslednej dobe akosi nenachádzal čas. K obvyklým znameniam sa tváril nevšímavo a keď prechádzal okolo miest, kde mu bohovia zvyčajne nechávali odkazy, odvracal hlavu a zrýchlil krok. Podvedome cítil, že všetko podstatné už bolo povedané a ďalším rozhovorom sa vyhýbal.

Spod prižmúrených očí nervózne vrhol pohľad na okolie. Nezazrel nikoho a opäť sa upokojil. „Hijó!“ popohnal mulicu po zaprášenej ceste k mestu a premýšľal ďalej.

Celú záležitosť s bohmi považoval za uzavretú. Z jeho hľadiska to bol obchod, ktorý priniesol obom stranám viac výhod než nevýhod a celkom pragmaticky ho považoval za ukončený. Bohovia si zachránili životy a na oplátku naučili ľudí nové veci.

Aj vďačnosť má svoje medze. Dokonca aj vďačnosť bohov ho začínala obťažovať. Ich pozornosť bola tisíckrát vykúpená nepríjemnosťami, lebo bohovia nechápali, že v krajine môže byť len jeden kráľ. A faraón nikdy neschvaľoval styky obyčajných ľudí s božstvom.

Tak ako ostatní vidiečania, aj Jošua sa vyhýbal skalám, v ktorých pred rokmi pristáli Ohnivé vozy. Až do onej noci boli skaly jeho obľúbeným miestom, kam chodil pásť ovce. Bolo to miesto, kde bola tráva neobyčajne svieža a zvieratá mimoriadne pokojné.

Potom raz v noci ho zobudil temný rachot hromu. Sprvoti si myslel, že prichádza dlho očakávaná búrka, do známeho zvuku sa však miešali nové tóny. Svišťanie a kvílenie prichádzajúce zhora vzbudzovalo pocit, akoby plakalo samotné nebo. Ten hromový nárek zastavoval srdce a ako kameň sadal na prsia. Hoci nerád, pripomenul si, ako zostal sedieť na posteli, v rukách zvieral prikrývku a neodvažoval sa pohnúť. Cez škáry dverí zazrel záblesk svetiel. Prehnali sa nočnou oblohou a zmizli v skalách. Lomoz a praskot stromov mu pripomenuli zážitok z detstva, keď videl padať skalnú lavínu. Aj vtedy sa kamenný príval nezadržateľne valil z kopcov a nemilosrdne zmietol všetko, čo mu prišlo do cesty. Prihnal sa až k lesu a podobný tupému nožu v ňom vykrojil širokú brázdu zničených stromov a rozoranej zeme.

Nasledujúce ráno vstal Jošua veľmi skoro. Keď vyšiel pred dom, priam hmatateľne vo vzduchu zacítil napätie. Aj napriek skorej rannej hodine boli ulice plné ľudí. Potĺkali sa okolo domov a bezcieľne brali do ruky predmety, ktoré vzápätí bezmyšlienkovite položili naspäť. Každý uhýbal očami a nikto sa neodvážil pozrieť smerom ku skalám.

Jošua, tak ako každý iný deň, vyhnal ovce a vybral sa na svoje obvyklé pastviská. Hoci sa usiloval skalám vyhnúť širokým oblúkom, nohy ho tam podvedome zaniesli. Ovce kráčali ostražito, tichšie ako obyčajne, a držali sa v pevnom húfe.

V lesnom poraste zazrel široký prielom. Chvíľu váhal. Nakoniec sa opatrne pustil po stope lavíny. Prekračoval polámané mohutné kmene stromov a zhlboka vdychoval vôňu spáleného dreva. Okolo obeda, keď slnko stálo najvyššie, uvidel Ohnivý voz. Odlesky lesklého plášťa zďaleka svietili a vďaka širokému polomu, ktorý končil pri jeho upätí, pôsobil Ohnivý voz ako chrám, ku ktorému vedie dlhá, neupravená cesta.

Ešte nikdy nevidel nič podobné. Opatrne obchádzal okolo a pokúšal sa zachytiť nejaký zvuk, no všade vládlo ticho.

Keď prišiel k otvoru, ktorý vyzeral ako vchod, zaváhal. Vedel, že by sa mal vrátiť. Nemyslel však na ovce, ale na to, že bežný smrteľník by sa mal vystríhať prílišnej blízkosti bohov. Komunikácia s božstvami bola vyhradená kňazom a obyčajnému človeku nikdy nič dobré nepriniesla.

Nakoniec ho však premohla zvedavosť.

Vošiel do tmavého otvoru. Kráčal dlhými chodbami, až prišiel do priestrannej miestnosti.

Na všetko ostatné, čo sa dialo potom, si spomínal len matne a nerád.

Tmavá miestnosť sa zrazu rozsvietila oslepujúcim svetlom a postavy v lesklých odevoch, ktoré mali namiesto tvárí len lesklú plochu zrkadliacu Jošuovu postavu, sa zhŕkli okolo neho. Ohmatávali ho rukami, ktoré však neboli teplé ako ľudská koža – pripomínali vyschnutý pergamen. Potom sa mu do kože vnárali striebristé ihly, brali kúsky jeho tela a ďalšie postavy ich vzápätí odnášali preč.

Pri týchto spomienkach skrivil Jošua tvár, nie však z prežitého utrpenia – nespôsobovali mu bolesť – viac mu prekážalo, že niekto sa dotýkal jeho tela, prehrabával sa v jeho vnútornostiach. Nepríjemný pocit nezastrelo ani ďalšie stretnutie s bohmi. Tak ich nazval. Nepochyboval o ich božskom pôvode a každé ďalšie stretnutie ho presviedčalo, že naozaj prišli z iného sveta.

„Sme ti nesmierne vďační,“ povedal mu raz najstarší z nich. „Všetko, čo sme sa vďaka tebe dozvedeli o tejto planéte, nám pomohlo nájsť vhodný model pre existenciu vo vašich podmienkach. Dá sa povedať, že si nám v poslednej chvíli zachránil život.“

Jošua vôbec nemal pocit, že by akokoľvek prispel k ich záchrane, ale neprotestoval. Aj keď sa ešte stále bál, jeho strach bol menší, než by očakával. Dokonca premýšľal o tom, že ak sú mu bohovia naozaj vďační, iste by to mohli prejaviť aj vhodnejším spôsobom.

Bohovia naozaj vedeli prejaviť svoju priazeň. Naučili vidiečanov mnohým veciam, ktoré prospeli každodennému životu. Ich ovce dojili viac mlieka než ovce z iných dedín, polia rodili bohatšie, ľan na košele bol pevnejší a látka z neho mäkšia ako u iných predavačov.

Napravil si popruh batoha, ktorý sa mu zarezal do ramena, a opäť popohnal mulicu. Trochu znepokojene sa poobzeral, pretože sa mu zazdalo, že v neďalekom kroví niekoho zazrel. Zostal stáť a ostražito pozoroval húštinu. Po chvíli sa upokojil, zrejme to bol iba tieň. Rukou si prešiel po tvári a pokračoval v spomínaní.

Potom začali bohovia čoraz častejšie hovoriť o návrate. Zničené vnútro chrámu získalo nový vzhľad, na stenách sa rozsvecovalo stále viac svetielok. Počas rozhovorov, ktoré bohovia viedli medzi sebou, sa obracali na Jošuu a vzápätí sa vracali späť k hustej spleti čiar na veľkom zrkadle.

Jedného dňa najstarší z nich, Gon, zavolal Jošuu k sebe.

„Už sú to dva roky, odkedy sme prišli na tvoju planétu,“ začal rozvážne. Jošua sa nervózne pomrvil. Slávnostný začiatok neveštil nič dobré. „Veľa sme vás naučili a je najvyšší čas odísť. Naša loď je opäť v poriadku a nič nebráni tomu, aby sme sa rozlúčili. Vlastne takmer nič...“

Odmlčal sa a na Jošuu opäť padla tieseň. Uvažoval, na čo je taký dlhý úvod.

„Je tu ešte jedna zdanlivá maličkosť. Potrebujeme navigátora.“

Jošua sa nechápavo pozrel na Gona.

„Áno, navigátora, lodivoda alebo vzdušného vodcu – nazvi ho, ako chceš. Potrebujeme niekoho, kto je spätý s touto planétou. Niekoho, kto ju pozná, kto cíti jej život, orientuje sa v jej siločiarach. Prostredníctvom neho sa môžeme dostať zo Zeme. Inak...“

Odmlčal sa. Po chvíli ticha sa pozrel Jošuovi spriama do očí.

„Chcem ťa požiadať, aby si odišiel s nami.“

Jošua zmeravel. Žiadosť ho zastihla nepripraveného. Odmietavo potriasol hlavou.

Gon sa priblížil tvárou až k Jošuovej tvári.

„Myslím, že sme pre teba a tvoj národ urobili naozaj dosť. Doposiaľ som ťa o nič nežiadal, teraz chcem od teba túto maličkosť. Bez teba sme stratení.“

Jošua tvrdošijne mlčal a uprene hľadel do zeme. Gon vstal.

„Naše prístroje sú zničené. Nepoznáme túto planétu a naše orientačné schopnosti a inštinkty sú nám nanič. Ak nechceš ísť s nami ty, môžeš poslať niekoho z tvojej rodiny.“

Jošua sa zamračil a vstal. Zacúval niekoľko krokov k východu, obrátil sa a rýchlym krokom vyšiel von. Nikto ho neprenasledoval.

Ďalšie týždne sa Jošua vyhýbal skalám čo i len pohľadom. Tváril sa nevšímavo k znameniam, ktorú mu bohovia nechávali, a dúfal, že vďaka svojim nadprirodzeným schopnostiam nájdu náhradné riešenie. Do poslednej chvíle veril, že bohovia pochopia, že i vďačnosť má svoje medze.

Mulica zastala a Jošua, zahĺbený do myšlienok, takmer narazil do vychudnutého zvieraťa. Zdvihol hlavu. Na ceste pred ním stál Gon s rozpaženými rukami a bránil zvieraťu v ceste.

„Nechával som ti znamenia,“ povedal mäkko.

„Nevidel som ich,“ zaklamal Jošua.

„Chcel som, aby si prišiel.“

„Nemal som čas,“ vyhŕkol Jošua a vzápätí si zahryzol do jazyka.

„Nerozmyslel si si to?“ opýtal sa Gon.

„Nie.“

Gon pristúpil k nemu bližšie. Položil mu ruku na rameno a slávnostne povedal:

„Jošua, obetuj mi svojho syna!“

„Nie!“ skríkol Jošua a v obrane zdvihol ruky.

Gon zavrel oči a bolestne zmraštil tvár. Keď ich otvoril, jeho oči zmenili farbu.

„Nechápeš to?“ povedal ticho. „Bez tvojej pomoci sme stratení. Nikdy som ťa o nič nežiadal, teraz ťa však naliehavo prosím – daj mi svojho syna!“

Jošua sa striasol odporom. S bohom, ktorý ukázal svoju slabosť, s nadprirodzenou bytosťou, ktorá bola na kolenách, nemal zľutovanie. Odvrátil sa, šľahol mulicu opratami a pridal do kroku.

Celú noc strávil Jošua balením. Nevšímal si bedákanie ženy, ktorá zväzovala balíky. Pripevňoval veci na mulice a na voz. Nadránom, keď nočná obloha začala blednúť, vyšli z osady. Jošua, jeho žena, zástup detí, domácich zvierat a mulíc s nákladom. Išli mlčky. Dlhé hodiny kráčali v pálivom slnku, uberajúc sa smerom do nehostinnej púšte.

Okolo obeda sa za ich chrbtami ozvalo temné dunenie. Zo skál sa vzniesli dva veľké lesklé útvary. Váhavo vystúpili z kamenných vrchov, aby sa po chvíli rozleteli k obzoru. Potácali sa v rozpálenom vzduchu ako dve ranené zvieratá, striedavo stúpali k oblakom a vzápätí prudko padali k zemi.

„Neobzeraj sa!“ zasyčal Jošua na ženu a posotil ju dopredu. Kráčali s očami upretými do zeme ešte aj vtedy, keď temný zvuk vystriedalo kvílivé svišťanie a nasledujúce hlboké ticho. Krajinou prebleskli dva oslepujúce záblesky, zazneli ohlušujúce výbuchy. Obe mestá sa premenili na obrovské ohnivé gule, nad ktorými vyrástli do neba siahajúce hríby z prachu a dymu a krajinou sa rozbehol ničivý uragán, ktorý lámal a spaľoval všetko, čo mu prišlo do cesty.

Vel’ký, hlboký, nekonečný vesmír

„Si na rade,“ povedal veliaci dôstojník a hlavou kývol smerom k dverám. Utrúsil to len tak na pol úst, keď išiel okolo Zaka a ani sa pritom nezastavil. Bol to rozkaz, nie konštatovanie, ale spôsob, akým ho vydal, výstižne charakterizoval Zakovo postavenie v posádke.

Zak sa neochotne vydal k prechodovej komore. Nikdy sa necítil byť členom tejto ani nijakej inej posádky, ba ani súčasťou akéhokoľvek iného spoločenstva. Príkazy prijímal bez odporu a vykonával ich bez reptania, aj keď nechápal ich zmysel.

Zastal pred oceľovými dverami. Aj keď bol obrátený chrbtom, vycítil, že na chodbe niekto stojí. Nenávidel tieto chvíle a ešte viac neznášal, ak bol niekto svedkom jeho premeny. Vždy sa mu vrátila spomienka na okamih, keď sa po prvýkrát obliekal do skafandra. Ako nováčikovi mu museli pomáhať dvaja z posádky. Ten pocit zvieraťa lapeného do pasce sa mu pravidelne vracal, aj keď rokmi postupne slabol.

Striaslo ho. Počkal, kým postava zájde za ohyb chodby, a až potom položil dlaň na senzor. Dvere sa nezvučne otvorili a Zak vošiel dovnútra. Keď sa miestnosť uzavrela, rozhliadol sa po stiesnenom priestore. Ďalším dotykom otvoril skrinku so svojím menom, vytiahol skafander a začal sa doň súkať.

Táto časť prebiehala zakaždým neuveriteľne pomaly nie pre jeho nešikovnosť – po tých odlietaných rokoch to bola rutinná záležitosť – ale akoby stále podvedome očakával, že niekto vydá oslobodzujúci povel a skafander sa vráti späť na svoje miesto. Vedel však, že je to márna nádej – nikdy nikto taký rozkaz nevydal a Zak musel prežiť vyhradený čas v tejto neforemnej, nekomfortnej pasci.

Zaklapol priezor prilby a postavil sa čelom k východu. Na chvíľu zatajil dych a pokúsil sa ovládnuť svoj rozdivočený tep. Keď cítil, že sa upokojuje, povedal: „Výstup zahájený. Otvorte komoru.“

Syčanie unikajúceho vzduchu signalizovalo, že tlak v prechodovej komore sa vyrovnáva. Potom sa otvorili dvere a Zak zostal stáť na prahu nekonečne hlbokého vesmíru.

Na rozdiel od predchádzajúceho diania tento okamih Zak miloval. Dokonca až tak, že by sa možno nakoniec dokázal zmieriť aj s nenávideným rituálom obliekania. Nevedel sa nasýtiť pohľadu na milióny hviezd, ktoré ho obklopovali. Pomaly vykročil do prázdna.

Jemnými pohybmi plával k solárnemu panelu. Zachytil sa držadiel, pásom sa pripojil ku konštrukcii a naučenými ťahmi začal vymieňať panelovú jednotku. Nebolo to náročné, túto operáciu robil celkom rutinne. Ponáhľal sa s montážou, pretože po celý čas sa tešil na chvíľu, keď si bude môcť celkom sám vychutnávať čierne nekonečno.

Priklapol svorky a znovu skontroloval uchytenie bloku. Červený záblesk ho ubezpečil, že nová jednotka zapadla medzi stovky podobných jednotiek panelu. Zľahka sa odrazil a zamieril k vchodu do komory.

Vznášal sa nad nedozernou hĺbkou a s vyvrátenou hlavou pozoroval nekonečný priestor nad sebou. Potom sa zachytil antény a na chvíľu zaváhal. Ešte sa mu nechcelo vrátiť sa na loď do labyrintu úzkych chodieb a ubikácií, do ľudského mraveniska. Aj keď vedel, že by už mal ísť, nedokázal sa pustiť kovovej tyče.

Naopak, čoraz neodbytnejšie sa ohlasoval zvláštny pocit, nutkanie. Najprv sa ho pokúsil zahnať, ale neúspešne.

Doslova fyzicky cítil, ako sa mu utkvelá myšlienka štverá po nohách až na chrbát, preskakuje z krku pod prilbu, prekĺzava pod kožu a zavrtáva sa do mozgu.

S úžasom sledoval, ako jeho ruka opúšťa držadlo a smeruje k prilbe. Keď sa dotkol prilby, na okamih zavrel oči.

Váhanie trvalo len pár sekúnd. Rozhodol sa. Nezmyselne, alibisticky sa zhlboka nadýchol a na chvíľu zadržal dych, než uvoľnil priezor prilby.

Keď otvoril oči, s úžasom pozoroval krištáľovú čírosť vesmíru, ktorá už nebola rozostrená zahmleným sklom priezoru. Niečo také hlboké a nedozerné si mohol doteraz nanajvýš predstavovať – toto však nebol sen.

Keby bol na Zemi, možno by povedal, že nad toľkou krásou sa mu až zatajil dych a zovrelo mu srdce. Tu však bolo všetko inak. Nenásytne nastavoval tvár kozmickému žiareniu a hlboko v jeho podvedomí sa prebúdzali pradávne, po celé generácie pochované spomienky.

Cítil, ako ho dusí skafander. Rýchlo ho zo seba strhol a skôr, než sa odrazil do prázdna, podvedome ho prichytil ku kovovej konštrukcii.

Plavnými pohybmi krúžil okolo rakety, fascinovaný dovtedy nepoznaným pocitom voľnosti. Dotýkal sa kovového plášťa, výstupkov a keramických doštičiek, a dotykmi prstov, ktoré už nechránili rukavice, nanovo spoznával všetky detaily. Stroj vnímal celým povrchom hmotného tela, dušou bol však spojený s vesmírom.

Nakoniec priplával ku kabíne rakety. Sadol si na výčnelok a so záujmom pozoroval ľudí vo vnútri. Keby bol človekom, možno by sa pritlačil na okienko a bavil by sa ich úžasom. Jeho sa to však už netýkalo. Teraz už nie...

Nedokázal odhadnúť, ako dlho tam sedel, podvedome však cítil, že jeho čas sa naplnil. Neochotne sa vydal na cestu späť, splýval vo vzduchoprázdne, zľahka sa dotýkajúc častí rakety. Keď priplával k skafandru, na chvíľu zaváhal. Chcel si ho vziať, vystretá ruka však zostala trčať na polceste k predmetu, ktorý vyzeral ako zošúverené zvyšky stiahnutej ľudskej kože.

Nakoniec prevážil pocit povinnosti. Obliekol si skafander, starostlivo zavrel priezor prilby. Ani teraz sa neobliekal nijak dychtivo, no už sa necítil ako zviera chytené do pasce, vnímal to skôr ako nevyhnutný medzistupeň k niečomu budúcemu.

Rukami sa vtiahol do prechodovej komory. Postavil sa, počkal, kým sa vonkajšie dvere uzavrú, a polohlasne povedal: „Vstup zahájený. Otvorte komoru.“

Hazard

Koleso šťastia bola vlastne jediná hra, ktorá dokázala vniesť do inak precízne zorganizovaného a naplánovaného života trochu vzrušenia. Pár minút pred ôsmou sa pokojný plynulý pohyb ľudí v uliciach začal zrýchľovať. S úderom ôsmej sa mestá celkom vyľudnili. Všetci zasadli pred obrazovky a v mihotavých zábleskoch vychutnávali napätie z hry.

Hrací ošiaľ zachvátil celú krajinu prakticky zo dňa na deň. Nech už boli dôvody akékoľvek, isté je, že do jednotvárneho kolobehu každodenného stereotypu vniesla nová hra nečakané vzrušenie. Nesporne sa na tom podpísala aj príchuť zakázaného ovocia, ktorá hru od začiatku sprevádzala. Dráždivý imidž podporovali aj zvesti o veľmi rezervovanom postoji vlády.

Bolo verejným tajomstvom, že vláda novú hru skutočne veľmi nevítala. Dokonca vraj existovali silné tlaky na jej úplný zákaz, pretože niektorí predstavitelia sa obávali, že hazard vnesie živelnosť a chaos do namáhavo vybudovaného poriadku. Náhodnosť a prekvapivosť hazardných hier boli v ostrom protiklade k oficiálne proklamovanej a zároveň požadovanej systematickosti. Každodenný rytmus, nemenné stereotypy a predvídateľnosť sa stali základnými kameňmi moderného štátu, ktorý svojou starostlivou organizovanosťou zaručoval občanom bezproblémový a bezkonfliktný život.

V mnohých oblastiach sa podarilo dosiahnuť dokonalosť, o akej sa obyvateľom minulých stáročí mohlo len snívať. Neexistovala extrémna chudoba ani extrémne bohatstvo, obyvatelia mali po dosiahnutí určitého veku nárok na síce neveľký, zato však funkčne zariadený byt v obytnej časti Megapolisu. Vďaka vládnym plánovačom neexistovali výpadky v zásobovaní, uznávaná funkcia prognostika zaručovala minimálne stresy z budúcnosti. Technokraticky založení obyvatelia dostávali prognózy v podobe diagramov a biorytmov, romantici sa zas mohli o svojej budúcnosti dozvedieť v jasnovideckých strediskách akreditovaných štátom. Dopravu a pracovný proces riadili počítače, ktoré dokonale eliminovali časové straty. Voľné chvíle trávili obyvatelia v regeneračných strediskách pod vedením skúsených reanimátorov.

Napriek tomu sa táto ideálna spoločnosť z času na čas dostala do slepej uličky. Príčinou bol paradoxne práve vysoký stupeň jej rozvoja. Vďaka všestrannej starostlivosti o obyvateľa, programu racionálnej výživy, rozvoju liečebných metód a všeobecnej dostupnosti zdravotníckej pomoci sa predĺžil priemerný vek obyvateľa. Neumieralo sa na banálne choroby, dokonca sa neumieralo vôbec. Transplantačný program bol posledným výkrikom módy a vďaka nemu sa dali akékoľvek nefunkčné alebo opotrebované orgány bez problémov odstrániť a nahradiť novými.

Nadšenie z opojných možností opadlo v okamihu, keď sa zistilo, že je nedostatok orgánov na potrebné transplantačné zákroky. Výsledkom zvýšenej starostlivosti a pokroku v medicíne bolo to, že na jednej strane nebolo chorých ľudí, na druhej strane však zmizli nevyliečiteľne chorí a zosnulí, ktorí boli darcami orgánov. Nebol problém prekonať imunitnú odpoveď organizmu, ktorá v minulosti viedla k odmietnutiu transplantovaného orgánu a z toho vyplývajúcim smrteľným komplikáciám – problém bol ten orgán vôbec získať. Stále častejšie sa objavovala otázka, odkiaľ vziať darcu, keď aj nevyliečiteľne chorý človek mohol byť zachránený inou transplantáciou.

Situácia sa stala kritickou. Vláda bola obvinená z laxného prístupu a nekompetentnosti. Krízový stav poskytoval živnú pôdu rôznym pokútnym aktivitám. Objavil sa dokonca projekt, podľa ktorého by sa transplantované orgány vymieňali podľa vopred určenej schémy tak, aby sa príjemca jedného orgánu zároveň stal darcom iného. Nápad s kolobehom orgánov bol spočiatku prijatý so záujmom, viedli sa o ňom dlhé diskusie, po čase ho však z pochopiteľných dôvodov zamietli.

Neriešiteľnosť problému viedla vládu k tomu, aby sa pokúsila gordický uzol preťať, alebo aspoň minimálne rozpliesť. Takmer ročné rokovanie s lekárskymi komorami nakoniec viedlo k dohode, takže vláda mohla s uspokojením konštatovať, že našla kľúč k riešeniu a považuje problém za vyriešený. Otázku transplantácií zmietli zo stola a vláda sa mohla venovať iným záležitostiam.

Transplantačná kauza bola len jedným z drobných problémov, ktoré sa z času na čas objavili. Aj tie však v skutočnosti iba dokazovali vysoký stupeň rozvoja spoločnosti. Oficiálne hlásaným ideálom bol nekonfliktný životný stereotyp, zbavený akýchkoľvek prekvapení a nečakaných udalostí.

Je len pochopiteľné, že v tejto situácii vniesla nová hra do spoločnosti nečakané vzrušenie. Tisíce obyvateľov každý večer zasadli pred obrazovky a s napätím sa nechávali vťahovať do hry.

O výhrach a výhercoch sa rozprávali neuveriteľné chýry. Hoci pán Berger osobne nepoznal nikoho, komu by sa podarilo dosiahnuť vytúžený úspech, vôbec nepochyboval, že výhra dostatočne vynahradí prežité napätie a nervozitu.

Tajomnej atmosfére napomáhalo aj to, že vlastne nikdy nikto neprezradil, čo je hlavnou cenou. Spomínalo sa neslýchané bohatstvo, rozprávkové cesty okolo sveta, niekoľkoročné pobyty na najkrajších ostrovoch v zámorí... Neurčitosť výhry zhmotňovala všetko, o čom bežný človek mohol iba snívať.

Diváci so zatajeným dychom očakávali heslo Vitajte v raji!, ktoré sa pre šťastného výhercu stávalo vstupenkou do sveta nadpozemských radostí.

Z ulíc sa vytrácali poslední oneskorenci, v oknách sa rozsvecovali mihotavé oči obrazoviek. Nastával čas Hazardu.

Helmut Berger sa posadil do hlbokého kresla a ovládačom zapol televízor. Izbu zaliali svietivé farby. Zatiaľ čo pani Bergerová dokončovala posledné prípravy na nerušené sledovanie súťaže, číslice na obrazovke odpočítavali posledné sekundy do začiatku.

Na obrazovke sa objavila veľká nula, ktorá vybuchla a rozletela sa v oslepujúcom ohňostroji. V okamihu explózie začala hrať svižná hudba a na pódium vbehol konferencier.

„A opäť, tak ako každý večer, sme tu s našou – a samozrejme aj vašou – hrou, ktorá sa nazýva Hazard,“ zvolal bodro. „Ako iste všetci viete, ale…“ nahol sa dôverne ku kamere, „nikomu to nehovorte, a najmä nie tamtým hore, he-he-...“ žmurkol sprisahanecky na divákov a potom opäť zvýšil hlas.

„A tak ako každý večer, aj dnes bude jeden z vás neuveriteľne šťastný a ostatní nevýslovne nešťastní... Ale taká už je hra a možno práve na vás sa dnes usmeje šťastie!“

Opäť sa rozžiaril a luskol prstami.

„Ak nie dnes, tak možno zajtra alebo pozajtra, no takmer celkom iste počas niektorého z budúcich večerov! Je to hazard a výhra čaká práve na vás!“

Obrátil sa k orchestru, ktorý vstal k mohutnej fanfáre a zároveň so zvučkou sa na pódiu rozsvietilo veľké koleso s číslami. Číslice menili farby a vrhali záblesky na konferencierov biely oblek.

„Pst,“ povedala pani Bergerová celkom zbytočne a s očami zavesenými na obrazovku pomaly cúvala k pohovke. „Už sa to začína...“

„Áno,“ povedal konferencier, akoby počul poznámku pani Bergerovej, „už začíname! Koleso šťastia, koleso Hazardu sa roztáča a hľadá prvé číslo! Prvý krok, prvý malý krôčik k šťastiu!“

Čísla sa striedavo rozsvecovali a opäť zhasínali, až nakoniec zostalo svietiť jediné.

„Prvým číslom je číslo tri!“ zvolal konferencier.

„Aj keď nikto nevie, dokonca ani len netuší, ktorým smerom sa dnes šťastena pohne, zapíšte si, prosím, trojku – možno bude práve pre vás dôležitá...“

„V posledných kolách vyhrával zväčša Sever,“ poznamenala pani Bergerová. „Všimla si to aj pani Schillerová, aspoň to tvrdila. Juhovýchod už nebodoval aspoň dva týždne. Netvrdím, že podvádzajú, ale čudné to rozhodne je.“

Helmut Berger chcel niečo povedať, na obrazovke sa však v tej chvíli rozsvietil nový ohňostroj.

„A znovu sa nám to roztáča, znovu sa nám to točí! Treba len veriť, treba dúfať! Čo to bude? Čo to asi len bude? Dvojka!“ konferencier tleskol a do kamery ukázal dva vztýčené prsty.

„Zaujímavé,“ poznamenala manželka. „Trojka a dvojka, to znamená, že tentoraz to nebude Sever. No veď preto!“ povedala s uspokojením.

„Tri a dva, to znamená Juh!“ zvolalo biele sako. „Nasleduje doplňujúce číslo! Je to číslo päť!“

„Tri, dva, päť – to je Juhovýchod! Konečne. Už bolo načase!“ zvolala celkom spokojná pani Bergerová a odštipla si kúsok syra. Natiahla sa za pohárom a pokračovala v úvahách: „Aj pani Schillerová sa môže mýliť. Minule tvrdila, že v obchodnom centre dostanú vákuové extraktory, a nedostali nič...“

Na chvíľu sa zamyslela, potom si pre seba zašomrala: „Pritom taký extraktor by sa mi zišiel... Hydraulický už čoskoro doslúži a nový je v nedohľadne...“

Úkosom sa pozrela na manžela a povzdychla si.

„Takže šťastie si to namierilo na Juhovýchod. Lenže čo ďalej? Čo bude nasledovať?“ zvolal s neskrývanou radosťou konferencier.

„To som aj ja zvedavá,“ zašepkala pani Bergerová. Jej manžel v duchu mávol rukou a premýšľal, ako by vyplnil čas do vyhlásenia výsledku. Nepatril k fanatickým divákom Hazardu, radil sa skôr k umiernenej vetve. Hru si pozrel so záujmom, ale keby nevidel nejaké pokračovanie, určite by to prežil. Napätie pri žrebovaní jednotlivých čísel ho skôr znervózňovalo.

„Sedmička!“ spozornela pani Bergerová. „Juhovýchod – Administratívna štvrť! Začína to byť napínavé.“

„Áno, Administratívna štvrť!“ potvrdil jej slová natešený moderátor. „Páni úradníci, prebuďte sa, prichádza váš čas!“

Helmut Berger sa ako starší človek domnieval, že človek má po rokoch práce právo na pokoj. Medzi svoje neodškriepiteľné práva rátal aj právo na občasný pokojný večer bez televíznych hier. Týkalo sa to i dnešného večera. Jeho manželka sa však s jeho názorom zjavne nestotožňovala a nespúšťajúc oči z obrazovky nahmatala ďalší kúsok syra.

„A rýchlo ďalej!“ tancoval muž v bielom obleku a počas hladkej piruety odštartoval nový ohňostroj. „Šestka? Áno, šestka!“

„No toto...“ poposadla si vzrušene pani Bergerová. „Takže dokonca aj šestka... Ešte nikdy to nebolo tak blízko nás...“

Konferencier dotancoval k veľkému panelu: „Je čas na malú rekapituláciu... Trojka, dvojka, päťka, sedmička a šestka, to znamená Juhovýchod, Administratívna štvrť, šiesty obvod! Prvé súradnice sú už jasné... Páni a dámy, prebuďte sa! Šťastie mieri k vám...!“

„Ach, keby tak...“ zadúfala pani Bergerová. Mlčky sledovala mihajúce sa čísla a v duchu sa pokúšala vsugerovať počítačovej logike sled vhodných čísel.

„Jednotka!“ zvolala dvojhlasne s moderátorom. A dodala: „Helmut! To je predsa naša ulica!“

Pán Berger sa zľahka pomrvil v kresle. Namiesto očakávaného hráčskeho vzrušenia sa ho začínal zmocňovať stiesnený pocit. Stupňujúcu nervozitu pripisoval predovšetkým vyrušeniu z večerného pokoja. Ani po tomto vysvetlení však jeho nepokoj nezmizol.

„Helmut! Ja to nevydržím!“ zavzlykala manželka a nervózne zhltla dva chlebíčky. „Pani Schillerová... Pani Schillerová sa bude zajtra čudovať. Že vraj podvod! Pekná hlúposť!“

„Pozor, pozor!“ oznámil konferencier. „Už len posledné kolá! Štvorka a osmička!“

„Štyridsaťosem!“ zakvílila pani Bergerová. „Bože, Helmut, veď to je náš dom. Už je to celkom blízko!“

Pán Berger sťažka dýchal. Nepríjemný pocit stiesnenosti sa začínal meniť na úzkosť. Potil sa na krku a tlačil ho golier košele. Prstami si rozopol gombík.

„Nevydržím to, Helmut! Ja sa zbláznim!“ šepkala vzrušene pani Bergerová. S očami prilepenými na obrazovku si nervózne oblizovala suché pery. Jej manžel si trasľavou rukou nalial do pohára vodu a pokúsil sa napiť. Nepodarilo sa mu to. Želal si, aby bol práve teraz niekde inde, na opačnom konci sveta. Niekde, kde nie sú televízory, televízne hry, Hazardy, ba ani panie Bergerové.

„Posledné trojčíslo! Už len posledné trojčíslo a všetci spoznáme šťastného výhercu dnešného večera!“ jasal moderátor a pred posledným žrebovaním dal pokyn orchestru. Hudobníci povstali a zahrali zvučnú fanfáru.

Číslice oslnivo blikali a manželia Bergerovci, podobne ako tisíce ďalších obyvateľov, viseli očami na obrazovke.

Mesto zmĺklo.

„Tri, šesť, šesť!“ zaznelo do ticha, akoby plesol bič, a Helmutovi Bergerovi prestalo v biť srdce. Vedel, že by mal vstať, porovnať číslo svojej identifikačnej karty s vylosovaným a začať jasať. Vedel, ako by sa mal zachovať, zároveň však vedel, že kontrola je celkom zbytočná, pretože vylosované číslo je totožné s jeho identifikačným kódom.

„Tri, dva, päť, sedem, šesť, jedna, štyri, osem, tri, šesť, šesť,“ prečítal zreteľne moderátor čísla z tabule. Potom sa obrátil ku kamerám, obradne si strhol z hlavy klobúk a povedal magickú vetu, na ktorú každý večer čakali tisíce divákov: „Vitajte v raji, pán Berger!“

Helmut Berger sedel zaborený v kresle a po tele mu stekal studený pot. Pozeral na manželku, ktorá stála uprostred izby a čosi mu vzrušene vysvetľovala. Pán Berger však nebol schopný vnímať ju, nebol schopný pohnúť rukou ani nohou a už vonkoncom nedokázal ujsť. Ukryť sa pred tým všetkým.

Ktosi zazvonil. Zvonenie bolo vytrvalé a naliehavé. To ho prebralo. Pozviechal sa a dovliekol sa ku dverám.

Pred dverami stála štvorica mužov v čiernych oblekoch a v tmavých okuliaroch. Stáli tam mlčky a nepohnute.

Helmutovi Bergerovi sa roztriasli nohy.

„Čo si želáte?“ opýtal sa chrapľavým hlasom.

Muž v strede, kostnatý chlap s aktovkou, sa usmial.

„Vy ste to nepočuli? Vitajte v raji, pán Berger!“

Pánovi Bergerovi zovrelo hrdlo.

„Ale ja nechcem... Nechcem ísť nikam!“

„To už nezávisí od vás, pán Berger,“ povedal mäkko muž s aktovkou. „Ste víťaz. Blahoželám! Určite budete šťastný.“

S Helmutom Bergerom sa zatočil svet. Chcel čosi namietnuť, namiesto toho však celkom rezignoval. Urobil však aspoň posledný pokus.

„Môžem si niečo vziať na cestu?“

Muž trochu káravo pokrútil hlavou.

„Ale, ale, pán Berger! Zdá sa, že si nerozumieme. Nemusíte si brať vôbec nič... Postaráme sa o vás. Také šťastie vás predsa nestretne každý deň!“

Trochu ustúpil, aby pán Berger mohol prejsť špalierom mlčanlivých sprievodcov. Zmocnila sa ho slabosť, až sa zapotácal. Zachytil sa zárubne. Muž s aktovkou ho láskavo a opatrne chytil pod pazuchou a pomohol mu vykročiť. Pán Berger odvrátil hlavu a to posledné, čo zazrel, bola pani Bergerová. Stála uprostred izby, oči obrátené k nebu, ruky späté a neveriaco, akoby vo vytržení opakovala: „Nemôžem tomu uveriť! Ach, bože, som taká šťastná!!!“

Božské džezy

Pán Jozef Zulák, asi päťdesiatšesťročný muž v najlepších rokoch, rozložito pyknický typ, sa v neobyčajne dobrej nálade ocitol pred dôverne známymi dverami malej, špinavej, zato však útulnej krčmičky U Terky. Mal fantasticky dobrú náladu a hoci aj inokedy z neho vyžarovala dobrota a optimizmus, dnes to bolo proste niečo úžasné. Mal pocit, že by sa mohol rozdávať, rozkrájať sa na tenké plátky a obdarovávať svojou dobrotou a šťastím každého, kto išiel okolo. Svet ružovel od základov a jediné, čo pána Zuláka trápilo, boli ľudia.

„Každý len tak prešľapuje z nohy na nohu, tvrdý ako štolverk, nič nevidí, nič nepočuje,“ žaloval sa. „Kde je radosť zo života? Kde je tá nekonečná láska, čóóó? No to sme teda dopadli... Chodia si, chodia týmto svetom a tvária sa, akoby im niekto niečo ukradol... Akoby im niekto zožral... ééé...“ zháčil sa, pretože si nevedel rýchlo spomenúť, potom však mávol rukou a zamyslel sa.

Zrazu ho ako blesk z jasného neba osvietilo: „Nie sú šťastní... Oni nie sú šťastní!“

To zistenie ho zničilo. Zapotácal sa, zakryl si rukami tvár a nedôverčivo pokrútil hlavou.

„Ako je to možné,“ zakričal zhrozene a zatriasol mužom, ktorý stál vedľa neho. „Ako je to vôbec možné?“

Muž neodpovedal a len trpezlivo znášal lomcovanie. Bol to nezvyčajný typ s nepreniknuteľne chladnou tvárou a studenými očami, ktorý už dlhšie postával na rohu a skúmavo pozoroval rušnú ulicu. V ruke držal podlhovastý čierny kufrík.

Pán Zulák odtiahol ruky z jeho kabáta, zatvoril oči a celý zvädol. Položil neznámemu hlavu na rameno, až sa zdalo, že zaspal, potom sa však vzmužil. Vlhkými očami sa vpil do mužovej bledej tváre a zlomene povedal: „Toto mi urobili...“

Ešte raz nechápavo pokrútil hlavou a ukazovákom namieril na svojho suseda: „A čo ty – si aspoň ty šťastný? Aspoň trošililinku?“ opýtal sa s nádejou, no na konci vety sa mu zlomil hlas.

Muž, ktorý bol v tej chvíli jedinou oporou pána Zuláka a jeho jedinou istotou, sa zahľadel do červenej tváre pyknika. Tvárou mu preletelo niečo ako úsmev – ak sa dalo vôbec čosi také u neho predpokladať – a prikývol.

Pán Zulák od dojatia zavrel oči. Zavesil sa do svojho dobrodinca a ťahal ho k dverám krčmy.

„Vrátil si mi vieru v ľudstvo,“ vyhlásil rozhodne. „Za to ti budeme s ľudstvom vďační, a to sa musí zapiť. Terka, dva veľké!“ mávol dvoma prstami smerom k fúzatému čašníkovi.

„Chlapče môj,“ vykladal pán Zulák, „si v tomto svete jediný, kto ma chápe. Ťažko mi je, keď sám musím dbať o dobro všetkých. Snažím sa, pracujem, môžem sa strhať a zrazu, čo nevidím – ten sa mračí, tamten je smutný, henten zas akýsi odcudzený. Uznávam,“ položil si ruku na srdce, „že som možno niečo zanedbal, niečo som proste neustriehol – ale som na to sám. A proti mne stojí celé ľudské pokolenie, ktoré milujem. No, vypime si,“ inšpiroval sa.

„Ja som Jozef,“ spomenul si na dobrú výchovu a zdvihol pohár. „A ty sa voláš ako?“

Neznámy chvíľu zaváhal a potom sa tiež predstavil: „Gabriel.“

„Fajn,“ pochválil ho pán Zulák. „Ja som Jozef, ty si Gabriel. Budem ťa volať Gabi, dobre? No, Gabi, vypime si,“ vyzval muža k činu a sám išiel príkladom. Prudko sa zaklonil, hodil do seba pohárik, až ho striaslo, a rukou vrátil hlavu do pôvodnej polohy. „Niekedy ma pri tom sekne v krku, ale nevyberieš si,“ vysvetľoval. „Buď máš povinnosti a zdravie je vedľajšie, alebo sa šetríš, chováš ako v bavlnke a čo potom? Čo po tebe zostane? Preto sa nešanujem a žijem život naplno, nech sú výsledky. Terka, ešte dvakrát,“ mávol na Terku s fúzami.

Otočil sa a nohou zavadil o kufrík.

„Čo to je, Gabi, chlapče môj, ty niekam cestuješ?“

Keď sa zohol, trochu sa zapotácal, v poslednej chvíli sa však zachytil stola, aby nedošlo k najhoršiemu. Sklonil hlavu nabok, zadíval sa na Gabiho a skúšal ďalej: „Alebo si nebodaj inštalatér? Zlaté ručičky a tak ďalej?“

Chvíľu počkal a potom ďalej hádal:

„Takže ani inštalatér... Na doktora vyzeráš príliš slušne, na poštára...“ skusmo kopol do kufríka nohou, „je to priťažké... Už viem, chlapče, nič mi nevrav, už mi je všetko jasné – saxofón!“ zvolal víťazne.

Zadumal sa a zasnene poznamenal: „Ach, jaj, saxofón... Chlapče, veď ty ani nevieš, vedľa koho sedíš! To som ja, starý swingový kôň Jozef Zulák! Black Boys, Ferry Mareš a jeho Black Boys, nič ti to nehovorí? Nič? No nevadí, aj to sa stáva...“

Zamyslel sa, potom však zdvihol pohárik a zvolal: „Hop tam s ním,“ zaklonil hlavu s rukou na zátylku. „Charlieho Parkera poznáš? Samozrejme, kto by ho nepoznal – to bol ciťák, to bol fíling. Gabi, chlapče drahý, ešte dnes vyskakujem z postele, keď sa mi prisní nejaké Parkerovo sólo. Ten to točil! Prstíky-kolíky lietali po klapkách, zagúľal očami a len to tak zametal... Alebo Johnny Coltrane – hrá, a ty nevieš, či sa zbláznil on, alebo ty. Nemá to hlavu ani pätu, chlap do toho duje ako pripečený, hovoríš si – to je magor... Ale svaly ti tvrdnú, mráz sa zavŕtava do chrbtice, máš pocit, že ťa rozhodí. Aj by si chcel niečo roztrhať, zahryznúť sa do podlahy, ale nejde to. Nemôže to von. Všetko len dnu, dovnútra, a tam sa to hromadí, tam sa to melie, zahryzáva do žalúdka a do pečene... Alebo starý Ornette Coleman. Starý dobrý Ornette... Darmo, takí sa dnes už nerodia. Hovor si, čo chceš, kedysi to bol džez, ale dnes? Sračky, hovorím ti, nič len sračky. Chcel som urobiť ľudstvo šťastným, ale už som s tým skončil. Keď nevedia, čo je dobrý džez, nech idú do čerta. Hop tam s ním!“ zavelil starý swingový kôň Jozef Zulák.

„A kde hráš ty, Gabi, srdiečko moje? Dúfam, že nie v nejakom tom bigbíte?“ preventívne sa zhrozil a v očakávaní hroznej správy zalomil rukami.

Gabi nepatrne pokrútil hlavou: „Nehrám v kapele. To ja len tak, sám. Postavím sa pred ľudí a hrám.“

„Aha, rozumiem,“ žmurkol pán Zulák sprisahanecky. „Organizované vystúpenie. Takých som už zažil – aj vo filharmónii. Nahnali nás tam, urobila sa prezencia, dvaja filharmonici, ktorí tam boli tiež len pre prezenciu, zahrali čo najrýchlejšie, aby to mali za sebou, my sme zatlieskali čo najhlasnejšie, aby sme to aj my mali za sebou, oni išli domov, my sme išli domov a všetci sme boli spokojní. To bola vážna hudba."

Gabi pokrčil plecami a mlčal.

„Alebo,“ nahol sa k nemu pán Zulák, „nie si taký ten, ktorý prišiel z Hammelnu a keď zahral, všetky potkany a myši išli za ním? Hudobný deratizátor, he-he!“

Predstava hudobnej deratizácie ho tak pobavila, že takmer zabudol objednať. V poslednej chvíli sa však zháčil, s rukou na temene kývol na Terka, počkal, kým čierne fúzy prinesú novú rundu a v záklone zvolal: „Vojdi a neuškoď!“

„Lenže to by sme, chlapče, neboli kamaráti,“ pokračoval pán Zulák v myšlienke. „Začne sa to potkanmi, potom idú deti a nakoniec aj dospelí – ja si to pamätám. A to by bol, kamarát, koniec sveta. Tak!“ zakončil svoju reč a pri pohľade na prázdny pohár ho striaslo. Druhý raz ním zalomcoval pohľad na plný pohár spolustolovníka.

„Počúvaj sem, Gabi môj milý, nefajčíš, nepiješ, nehovoríš – čo je s tebou? Alebo ti nechutí, alebo si po žltačke... Alebo,“ znepokojil sa starý swingový kôň, „si nejaký ten oný... Nie si náhodou z nejakej sekty? Jehovista, luterán alebo niečo podobné?“

Pretože Gabi mlčal, pán Zulák nad tým mávol veľkodušne rukou.

„A keby aj, mne to neprekáža... Ja som tolerantný človek a jehovistov mám rád, lebo sú to poslední konštruktívni optimisti, ktorých poznám. A vieš prečo? Pretože vždy dajú fixný termín, kedy bude koniec sveta. Presný a definitívny. Taký záväzok, vieš? A potom sa snažia, aby ten termín stihli, aby sa dovtedy vyrovnali so životom a s Jehovom a aby mali všetky účty v poriadku, keď príde ten koniec sveta. A čo on?“ položil si pán Zulák otázku a hneď si na ňu odpovedal so zdvihnutým prstom. „On nepríde... Všetci sú doma, čakajú na kufroch a koniec sveta nikde. Iní by boli nešťastní, robili by z toho tragédiu, ale jehovisti nie... Vybalia kufre, dajú ďalší termín, rovnako definitívny a nemenný, a žijú ďalej, aby to znovu stihli dať všetko do richtigu. A preto ich mám rád, vieš?“

Melancholicky mávol rukou, siahol do vrecka a vybral peniaze.

„Nič nevieš... Nič nevieš a nechceš sa nechať poučiť. Ale veď to je jedno – máš rád džez, poznáš Karolka Parkera a hráš na saxofón – a preto ťa mám rád.“

Hodil peniaze na stôl a povedal fúzatému čašníkovi: „Terka, pusinka, platím. Platím všetko, pretože mám rád ľudstvo a platím aj tuto za Gabiho. To je v poriadku,“ veľkodušne mávol nad drobnými, „rozdeľte si to doma. A ty,“ obrátil sa na suseda, „ty hraj ďalej. Keď máš talent od Boha, tak musíš hrať, je to tvoja povinnosť voči ľudstvu. Pretože hudba povznáša dušu a poteší srdce, ako hovoril Komenský. Hudba a tak ďalej... Hraj a ľudstvo ti bude vďačné...“

Mlčanlivý muž sedel dlho za stolom. Nakoniec vstal, zobral kufrík a vyšiel pred hostinec. Trochu zaváhal, pozrel sa na nebo, akoby čakal nejaké znamenie a oboma rukami zovrel kufrík. Potom ho otvoril, vybral starú ligotavú trúbku nezvyčajného tvaru a prstami láskyplne, trochu nedočkavo, prešiel po klapkách nástroja. Ešte raz pozrel na oceľovosivú oblohu s ťažkými čiernymi mrakmi, netrpezlivo pohol krídlami pod tmavým súknom kabáta, bez ohľadu na prúd áut a chodcov sa rozkročil uprostred ulice, a potom muž menom Gabriel priložil náustok k perám, aby vydal prvý dlhý tón.

Lazarov syndróm

Šance boli aj po štvrtom dni v zásade vyrovnané. Prístroje sa snažili zachytiť akýkoľvek biosignál a C. zomieral pomaly a neodvratne. Následkom nezmyselnej nehody na rohu 46. ulice vďačil C. za jediné prejavy života už len zostave osciloskopov, digitálnych displejov a sieti káblov. Nekonfliktná symbióza človeka a stroja navodzovala v izbe klamlivý pocit pokoja a mieru. Toto podivné spoločenstvo klamalo už vo svojej podstate – mŕtve prístroje žili a živý človek sa menil na mŕtvy preparát.

C. sa s novou situáciou vyrovnal pomerne ľahko, dokonca ľahšie, než sa kedy odvážil predpokladať. C., ktorý kedysi tak nesmierne lipol na živote, teraz pozoroval s odstupom postupné odumieranie svojich buniek. Rozpad bunkových organel sledoval s nezúčastneným pocitom náhodného okoloidúceho a rovnako bez emócií sa lúčil s celými ostrovmi svojej živej hmoty. Proces bol stále rovnako nezvratný a stereotypný. Každá zanikajúca bunka sa najprv rozochvela, rozvibrovala vnútornou triaškou, vzápätí sa vzpriamila, blikla, zahorela jasným plameňom a ako jasná svetlica sa s hlasným zavytím stratila v tme. Zostalo po nej len spálené prázdne miesto.

C. si ľahostajne uvedomoval ohňostroj vlastného zániku. Dávno, celkom na začiatku, sa vzdal rátania drobných smrtí, ktorých bol svedkom a súčasťou zároveň. Nič ho nedokázalo vytrhnúť z definitívneho pokoja, ktorý ho postupne napĺňal. Zmierenie sa šírilo na každé prázdne spálenisko a postupne prerastalo celú krajinu telesnej schránky ako modrastá hmla.

Vedel, čo ho čaká. Mal zmapovaný každý krok podivuhodného javu, v medicíne označovaného ako Lazarov syndróm. Dá sa povedať, že keby bol ešte človekom, s napätím by očakával chvíľu, keď sa odpúta od mŕtveho tela a s hukotom sa začne rútiť dlhokánskym tunelom. Celkom presne vedel aj to, že na jeho konci bude žiariť oslňujúce svetlo. Hromový, nekonečne upokojujúci hlas ho privíta v novej krajine, odkiaľ pre väčšinu smrteľníkov zvyčajne niet návratu. Bude počuť hlasy blízkych, rodiny a priateľov, ktorí opustili pozemský život dávno pred ním a odteraz ho budú sprevádzať na novej ceste.

C. zomieral pomaly, až apaticky. K prístrojom, ktoré boli jeho posledným mostom k pozemskému životu, necítil vďačnosť, no ani nevďak či zatrpknutosť. V priestore, kde sa momentálne nachádzal, nebolo miesto pre emócie. Necítil vďaku ani bolesť, necítil vôbec nič. Podvedome odrezával nitku za nitkou z lana, ktoré ho pútalo k životu a bol zaujatý len očakávaním neodvratnej budúcnosti. S každou vzbĺknutou bunkou vyhorel aj ďalší most k minulému životu.

Kedysi ho na strojoch, podobných tým, ktoré ho teraz obklopovali, fascinovala ich presnosť a dokonalosť. Kedysi odmietal uveriť, že celá tá neobyčajná dokonalosť je len záležitosťou akýchsi čipov, spojov a elektrických impulzov. Názvy ako binárny kód, vzorkovacia frekvencia, RAM či ROM obdivoval a ctil, no neveril im. Z teórií, ktoré v chvíľach dobrého rozmaru rozprával známym, mala úspech najmä tá, podľa ktorej sú vo všetkých dokonalých strojoch ukrytí malí Japonci s kalkulačkami. Rýchlosť, presnosť a neobyčajná precíznosť žltej rasy spolu so schopnosťou miniaturizácie sú vraj skutočnou podstatou celého počítačového humbugu. Naopak, dôkazy o mikročipoch a počítačových softvéroch sú len pláštikom, ktorý ukrýva skutočnú pravdu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Testament.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.