PIRÁTI
OD LAGOA MIRIN

Georg REDE

Copyright © 2015 Georg Rede

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik, 2015

1. vydání © Lukáš Vik, 2015

ISBN ePub formátu: 978-80-7536-021-2 (ePub)

ISBN mobi formátu: 978-80-7536-022-9 (mobi)

ISBN PDF formátu: 978-80-7536-023-6 (PDF)

Konverze do elektronických formátů:

e-shop konzultant Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

Předmluva

Tento příběh se odehrává na základě skutečných událostí diamantového krále, Berneta Pahbacha, zámožného německého obchodníka, který se podílel na pašovaní drahých kamenů z Afriky.

Pahbach se spojil s proslulým pašerákem Enrico Schönfeldem a přijal ho do své vily jako kuchaře. Vaření bylo totiž Schönfeldovým koníčkem, takže to pro něho nebylo nic ponižujícího.

Nový Pahbachův komplic jej nakonec zradil a nasadil na jeho stopu britskou Secret Service, která nakonec diamantového krále dopadla a zatkla.

Na celém případu pracovali i odborníci ze Scotland Yardu.

Dodnes není vyjasněno, kdo vlastně celou akci pašování diamantů ze zámoří v Německu organizoval. V některých zprávách je uváděn jako pravděpodobný šéf celé této organizované akce získávání diamantů pro abwehr syn admirála Canarise, ale nikdy to nebylo potvrzeno.

Celý příběh je fikce, jména aktérů jsou smyšlená, jenom příběh se ve svém ději přibližuje ke skutečným událostem, které se jenom zčásti odehrávají v Uruguay. Jinak je příběh zasazen do jiných zemí a jeho konec se neodehrává ve Španělském Madridu za panování diktátora Franka, ale končí v Portugalsku za vlády diktátora A. O. Salazara.

Autor

Kapitola první

Tyroly

V malebném údolí tyrolských hor, nedaleko Hitlerova sídla se rozkládá na několika hektarech mezi lesním porostem dobře zamaskovaná horská chata. Kdo by se přiblížil na dohled, byl by přesvědčen, že se dívá na dobře prosperující chovnou farmu se spoustou ovcí a skotu.

Ve skutečnosti je to tajné výcvikové středisko abwehru a pastevci jsou dobře cvičení příslušníci sicherheitsdinstu, kteří se starají o bezpečnost celého areálu a širokého okolí.

V jedné z nízkých, ale rozsáhlých budov levého traktu v nevelkém přednáškovém sále se sešlo osm civilistů, oblečených do sportovních obleků. Někteří pokuřují a s nestrojenou elegancí popíjejí z těžkých hladkých sklenic skotskou. Na první pohled je zřejmé, že jsou si velice blízcí. Při oslovení si navzájem tykají a občas se mezi hovorem ozve tichý smích. U vysokých vchodových dveří se dvěma veřejemi stojí uctivě se tvářící sluha, který čeká, až některý z přítomných mužů vysloví své přání.

Kolem dlouhého stolu, pokrytém těžkým ubrusem se pohybují další dva sluhové, kteří postupně odnášejí nádobí po dobře připraveném meny.

Polohlasité hovory trvaly ještě po odklizení všeho nádobí a na stole zůstaly jen šálky s černou kávou, kterou přítomní pomalu srkají, vychutnávajíce tak její lahodnou chuť, za popotahování z cigár a doutníků. Nad hlavami se jim vznášejí obláčky voňavého dýmu.

Skupinu tvoří jedni z nejlepších agentů admirála Canarise. Jsou to vysocí důstojníci abwehru, které povolal sám admirál.

Na chodbě se ozvalo cvakání podpatků. Bylo to znamení, aby se strážní stavěli do pozoru. V zápětí se otevřely dveře do přednáškového sálu a do místnosti vstoupili tři muži. První do sálu vešel důstojník v hodnosti generála. Druhému zdobily ramena hvězdičky plukovníka, na klopách perfektně upraveného vojenského saka, znaky pracovníka vojenské administrativy. Plukovník nesl v ruce objemný kufřík.

Třetí muž byl v civilu, elegantně oblečený, podle chůze a držení těla šlechtic.

Přítomní muži okamžitě uhasili svá cigára a postavili se do uctivého pozoru. A jak by ne, spolu s velitelem výcvikového a školicího tábora vstoupil do místnosti sám admirál Canaris, šéf nacistického abwehru se svým pobočníkem.

Všichni tři vstoupivší muži přešli do čela stolu. Velitel tábora, generál Kurt Zimermann, pokynul skupině, aby zaujala místa po obou stranách stolu. Tváře přítomných zvážněly. Všichni se upřeně zadívali na admirála.

Ten mlčky hleděl na skupinku kolem stolu. Dal si záležet, než promluvil. Upřeně studoval tváře přítomných mužů. Dobře je z organizace abwehru znal a oni znali dobře jeho. Stáli spolu u zrodu celé organizace a někteří ji pomáhali budovat dávno před posledními událostmi.

Byli to nejlepší z nejlepších; Plukovník Karl Smitche, jeden z odborníků na drahé kameny, major Herman Kraus, zabiják. Toho posílali do míst, kde bylo třeba likvidovat nepohodlné osoby, tak zvané zametače, či jako ochranku významných osob. Major Hans Ullmann. O jeho přesném poslání ve skupině věděl jenom admirál. Námořní kapitán s německým jménem a anglickým příjmením Adolf Kent. Bude velet malé rybářské bárce, která bude operovat v určeném prostoru. Plukovník Georg Fischer bude vystupovat jako kapitán obchodní lodi, ale ve skutečnosti jeho posláním bude koordinovat činnost celé skupiny a starat se o kontakty s ústředím abwehru. Námořní kapitán v roli prvého důstojníka na obchodní lodi Klondayk, pravá ruka plukovníka Fischera, Horst Stein, ve skutečnosti pravý kapitán, který bude dávat rozkazy na Klondayku. Major Helmut Neurat bude velet malé pomocné ponorce U440. Ta bude operovat v oblasti mezi cestovní zaoceánskou lodí, rybářskou bárkou a druhou ponorkou s identifikačním znakem U2. A konečně generál Wilhelm Amler, velitel ponorky U2, která bude hlavním stanem celé skupiny, kam se budou soustřeďovat veškeré informace a výsledky činnosti skupiny, až do závěrečné akce.

Canaris byl spokojen. Věděl, že se na muže, kteří před ním stojí, může v každém případě spolehnout. Jsou to otřelí špioni, kteří ovládají konspiraci a v akcích jsou spolehliví. Chyběl tady jeden. Ten nejhlavnější. O něm věděl jenom on, Canaris a jeho pobočník. V tuto dobu se toulá někde po vodách Tichého oceánu. Velitel celé operace „Kámen“ plukovník abwehru, špion, kterého zná pouze admirál Canaris a další dva Canarisovi důvěrníci, Peter Wolf. Když admirál skončil svou přehlídku důstojníků, sáhl do kapsy kalhot, vytáhl kapesník a začal si otírat zpocené čelo, přičemž se obrátil na generála Zimermanna:

„Ta klimatizace tady není zrovna v pořádku, Zimermanne, koukejte to dát opravit. Špatné klima v místnosti odvádí při výcviku pozornost!“

Po výtce, na adresu velitele tábora, se obrátil opět ke stolu, kolem kterého stálo osm nejlepších z abwehru.

„Vítám vás na společné akci, která je pro říši a její budoucnost v současné době prioritní,“ oslovil přítomné důstojníky, „sedněte si a nestůjte. Od dnešního dne máte nová jména, od dnešního dne se stáváte důležitými vedle skupin, které již operují na území Brazílie a shromažďují potřebný materiál, který bude dopravován přes Uruguay do říše. Proč přes Uruguay? Tady se snadno ztratíme. Je to stát, kde převažuje dobytkářství a zemědělství. Předpokládáme, že nikoho nenapadne, že budeme operovat právě v těchto oblastech Jižní Ameriky. Pokud se nám pověsí na paty, budou hledat po celé Brazilské vysočině a přístavech, ale nenapadne je, že budeme připravovat celou akci dole v Uruguayi pod Montevideem v nenápadném a bezvýznamném zálivu. Vy musíte zajistit, aby součinnost jednotlivých skupin probíhala bez komplikací a akce přinesla v závěru potřebný efekt. V sázce je mnoho. Znovu upozorňuji, že do celé operace jsou zapojeny desítky na sobě nezávislých skupin. Žádná ze skupin nemá tušení, že vedle ní existují další operující skupiny, rozmístěné po celé východní části jižního kontinentu. Teď to víte pouze vy. Některé z těchto skupin se v závěru akce spojí do skupiny jediné.“

Admirál Canaris se odmlčel.

„Tady zůstanete celých šest měsíců. Za tu dobu se musíte seznámit s prostředím, kde budete operovat. Od zítřka, kdy se začne s výcvikem, přestanete hovořit svou mateřskou řečí a budete mezi sebou hovořit pouze španělsky a anglicky. Maximálně se můžete domlouvat i francouzsky, ale jen omezeně. Všichni tyto jazyky ovládáte. Však to také byla jedna z hlavních podmínek vedle vaší odbornosti při výběru.“

Admirál Canaris se opět odmlčel. Zamyšleným pohledem přehlédl přísnýma očima přítomné důstojníky.

„Také zapomenete na své pravé jméno a hodnost. Podotýkám a to dost důrazně, pro velení a vydávání rozkazů není rozhodující hodnost, ale funkce. Dostanete nová jména se všemi potřebnými doklady, abyste se mohli v dané oblasti pohybovat zcela svobodně. Zdůrazňuji konspiraci. Na veřejnosti se budou stýkat jen ti, kterým to určuje poslání. Jinak se vyvarujte vzájemného kontaktu. Scotland Yard a jeho Speciál Branch spolu s příslušníky Secret Service jsou velmi nebezpečné organizace. Budou kolem vás kroužit agenti americké FBI. Máme informace, že čenichají kolem některých našich malých skupin, operujících na kontinentu Jižní Ameriky a v Africe. Snaží se získat informace z naší centrály a zdá se, že něco tuší. Ovšem o této akci neví samozřejmě nic. Provedli jsme taková opatření, aby se ven nedostala sebemenší informace. Nebezpečí tkví v tom, že tam, venku, jim budete vydání v nemilost. Věřím ve váš německý smysl pro důkladnost a důslednost všeho, co budete konat, až opustíte tento tábor.“

Admirál Canaris upřel mlčky na přítomné muže pronikavý pohled, jakoby v jejich tvářích hledal odpověď na to, co jim právě sdělil.

Aniž by cokoliv dalšího poznamenal, ukončil svou přítomnost zvednutím ruky k nacistickému pozdravu a odpovědí mu bylo osm zdvižených paží se sborovým: „Heil Hitler!“

Admirál se zvlášť pozdravil s velitelem tábora a pokynul mu, aby zůstal u skupiny důstojníků. Nato vyšel se svým pobočníkem z místnosti a zanedlouho byl slyšet hřmot vrtulníku, který s nimi odlétal kamsi na sever tyrolských hor.

Odchodem admirála Canarise se v místnosti uvolnilo napětí, které tu po celou dobu přítomnosti šéfa abwehru panovalo. Věděli o něm, že je nevyzpytatelný a že ho provázejí starosti, které do jeho plánů zanáší šéf Sicherheitsdinstu, Reinhard Heydrich, Hitlerův důvěrník, kterého Hitler ustavil 27. září 1941 do funkce zastupujícího říškého protektora. Heydrich byl Canarisovi úhlavním nepřítelem a nebezpečným konkurentem.

Začal budovat vlastní síť agentů a Canaris věděl, že ho Heydrich nechává svými lidmi sledovat. Proto byl nadmíru ostražitý, někdy snad až nepříčetně nervózní. Potom bylo lépe se mu vyhnout.

„Prosím, pánové, zaujměte svá místa. Probereme si několik organizačních záležitostí kolem vašeho pobytu u nás.“

Generál Zimermann se odmlčel, přešel k jinému stolu v pozadí místnosti a stiskl žluté tlačítko. Červené tlačítko s instalovaným zámkem na zvláštní klíček bylo určeno k docela jinému účelu a jen on, velitel tábora, věděl, že použití tohoto tlačítka znamená konec celého areálu tábora. Byl by smeten mnoha tunami výbušnin, kterými byl tábor doslova prošpikován.

Do místnosti vstoupil další civilista, oblečený v khaki košili a krátkých safari kalhotách. Na nohách měl pevné turistické boty. Na opasku na levém boku velký zabiják, na pravé straně nízko zavěšený kolt. Na hlavě safari klobouk.

Generál Zimermann si mužem potřásl pravicí a přítomným důstojníkům ho představil slovy:

„Toto je váš vedoucí instruktor. Tento muž se vás ujme a ode dneška se obracejte se svými problémy pouze k němu. Jmenuje se Franz Liebenzait a má hodnost plukovníka. On je od této chvíle velitelem celé skupiny. Teď vám podá veškeré informace o vašem pobytu a o organizaci celého školení. Přeji vám hezký pobyt a loučím se s vámi.“ Nato velitel tábora zvedl pravici k pozdravu a bez dalšího slova odkráčel z místnosti. Muži na pozdrav povstali.

Plukovník Liebenzait se rozhlédl po skupině kolem stolu, rozevřel objemné desky, rozložil je před sebe na stůl a pokynul mužům, aby se posadili.

„Kolegové,“ oslovil je familierním hlasem plukovník. „Teď vás přidělím k jednotlivým instruktorům. Od této chvíle nebude žádný z vás znát poslání druhých, vyjma dvojic, které budou pracovat v terénu společně. Žádám vás, abyste se pečlivě připravovali na úkol, který vám bude přidělen. Nezapomínejte, že na vás bude záviset příští osud Velkoněmecké říše. Jste agenty první třídy a vůdce na vás spoléhá.“

Poté přešel k jedněm ze dveří a rázně je otevřel.

„Vstupte!“ zvolal rozkazovačným tónem.

Do místnosti vcházel jeden po druhém muži odlišných zevnějšků. Na první pohled se dal rozeznat profesor dějepisu od hrdlořeza. Postavili se do řady a zahleděli se na skupinku osmi mužů, sedících kolem stolu.

„Tito pánové jsou vašimi instruktory. Každý z nich svůj úkol dokonale ovládá a je schopen vás připravit na akci. Chtěl bych vás upozornit, že jste jim zcela podřízeni. V tuto chvíli zapoměňte na své hodnosti. Oni nebudou znát vaše, vy neznáte jejich. Musíte si vštípit do paměti, že v tom oboru, ve kterém vás budou školit, jsou mnohem lepší než vy. Nezvládnutí látky nepřichází v úvahu.“

***

Tábor v údolí Tyrol od příštího dne ožil. Každý člen skupiny dostal tři instruktory. Jenom plukovník Karl Smitche a major Herman Kraus zůstali spolu. Tři instruktoři si je odvedli na blok 12, na jihu tábora. Od druhého dne pobytu v táboře se už s ostatními nesetkali.

Ubíhal den za dnem, týden za týdnem, měsíc za měsícem. Agenti abwehru se pomalu, ale jistě vciťovali v někoho jiného. Zbavovali se obvyklých návyků, vpravovali se nových postav a učili se nazpaměť osnovu plánu příštích akcí za velkou louží. Atlantský oceán - jižní pozice Brazilské pánve. Ostrov Trinidad a Kapverdské souostroví. Uruguay, Montevideo, malá provincie uprostřed zálivu, La Plata, Pelotas, Rio Grande, Lagoa Mirin na uruguayské straně a Lagoa Mirim, která patří Brazílii. Místa, kde budou působit.

Získávali informace o agentech pěšácích, kteří již dávno operují v dané oblasti, aniž by znali jejich popis. Upozornili je pouze na jedinou osobu, se kterou navážou kontakt po příjezdu na určené místo. Kde to bude, to se dozvědí až v závěru výcviku, a kdo to bude, až v Uruguayi.

Pak přišel poslední týden pobytu v táboře. Postupně jeden po druhé byli naloženi do malého vrtulníku, který s nimi odletěl přes vrcholky Tyrol západním směrem.

Posledními, kdo opouštěl tábor, byli plukovník Karl Smitche a major Herman Kraus.

Za celých těch šest měsíců, které se staly dočasným domovem všech osmi mužů, se už nikdy nesetkali s velitelem výcvikového a školicího střediska, generálem Kurtem Zimermannem, ani s vedoucím instruktorem plukovníkem Franzem Liebenzeitem.

Všichni opustili tábor v největší konspiraci. Tohoto dne byla operace „Kámen“ zahájena.

Kapitola druhá

Provinční městečko

Malé provinční městečko leží na jihovýchodě od zálivu, kde jeho severní konec spadá až k samotným vodám zálivu, kde končí malým přístavem plným rybářských člunů. V přístavu je v tuto dobu velmi čilý ruch. Rybářské čluny se zbavují svých nákladů a všude kolem je slyšet vyvolávání nabídek a lákání zákazníků z řad místních obchodníků i obchodníků ze vzdálenějších oblastí, kteří si přišli vybrat rybářský úlovek pro své restaurace a hotýlky.

Mezi zákazníky jsou i místní lidé, kterým je ryba každodenní potravou. Služky z bohatých rodin a kuchařky z těch chudých se pohybují mezi tím zmatkem s přehledem a některé z nich míří rovnou ke svému rybáři, na kterého jsou zvyklé. To se potom nehandrkuje o ceně, ale cena už je dávno stanovena ke spokojenosti obou stran.

Nahoře na kopci stojí přepychový hotel Picasso, který pohlcuje ve svém nitru tu nejlepší smetánku lidské společnosti. Hotelový provoz neustává po celých čtyřiadvacet hodin.

Něco níže po hlavní třídě směrem k moři je druhý hotýlek s honosným názvem Grandhotel. Má třetinovou kapacitu hotelu Picasso a ubytovává se v něm přibližně jedna třetina cizinců, nepoměrně chudších oproti těm, kteří se ubytovali nahoře v Picassu. Ale i tady je docela slušně rušný život, který obvykle končí kolem třetí hodiny ranní a začíná pro veřejnost opět kolem desáté dopoledne. Zdi má oprýskané a zařízení ubytovacích pokojů skromné, avšak kupodivu velmi čisté.

Policejní stanice je přesně uprostřed mezi dvěma hotely. Vládne zde postarší policista, kapitán Albert Lebre. Podle jména má určitě předky, kteří pocházejí odněkud z Francie. Kapitán Lebre však neumí francouzsky ani špitnout. Mluví pouze španělsky, úředním jazykem země a to mu pro výkon jeho služby v malém provinčním městečku stačí. Malá policejní stanice má své vězení a deset setníků, kteří se pod vedením kapitána Lebreho starají o řádný běh městečka. Jejich hlavní činností je ohlídání několika známých pobertů a kapsářů, kteří mají políčeno na bohaté cizince, ubytované právě v hotelu Picasso, nebo se jejich zájem soustřeďuje do přístavu, pokud tam zavítá některá z jachet bohatých majitelů, rádoby námořních vlků v bílých oblecích s čapkami kapitánů a s nezávislou posádkou, které velí skutečný kapitán.

Kolem městečka se rozkládá hluboká džungle, sahající na odvrácené straně až ke břehům zálivu. Na samém konci zálivu vykukuje z pobřežního porostu malá, dřevěná rybářská osada, kde žijí nejchudší z chudých. Malé, polorozpadlé, všelijak spravované domky stojí kolem malé návsi, na které si hrají polonahé špinavé děti. Z domků se občas ozývá křik podsaditých žen a před malou krčmou kolem stolu z hrubých fošen sedí na lavici parta vousatých chlapíků, kteří usrkávají žlutavou tekutinu bez pěny, které říkají pivo. Je to teplá břečka, natočená rovnou z nechlazených sudů. Zrovna teď o něčem zuřivě diskutují, což dokazují vášnivými pohyby rukou a potřásáním hlav. Překřikují jeden druhého, ale zřejmě jim tento způsob komunikace vyhovuje, protože každou chvíli si některý z nich nahne z velkého skleněného džbánu a rukou si otře vousy od neviditelné pěny. Kouří přitom černá cigára a doutníky. Někteří drží mezi zuby pořádné lulky, které připomínají svým vzhledem odloupnutý kus kořene staré akácie.

Nad zálivem září jasné slunce a obloha je blankytně modrá. Od oblohy se odráží hladina zátoky v azurovém odstínu bez jediné vlnky, hladká jako zrcadlo. V zálivu na vodě stojí bez pohybu několik lodic s plachtami, které jsou v tom bezvětří k ničemu. V dálce se vynořil velký cestovní parník. Blíží se k přístavu za neustálého houkání lodní sirény. Snad aby varoval rybářské veslice, pohybující se kolem přístavu.

Kapitán Lebre vyšel na zápraží policejní stanice a zahleděl se na přijíždějící loď. Byl to cestovní parník Flint, který přivážel a zase odvážel cizince, kteří si sem přišli užít dovolenou, anebo ty, kterým dovolená právě skončila. Byla to pravidelná, týdenní linka z hlavního města, plující kolem pobřeží nahoře od severu, s několika zastávkami, aby dorazila sem, na konečnou, k břehům velké zátoky na jihovýchodní hranici, kde se Lagoa Mirin dělí pomyslnou státní hranicí, protínající vody velké laguny, s Lagoa Mirim, patřící k Brazílii.

Kapitán Lebre se obrátil ode dveří stanice do chodby a zahulákal dovnitř rozkaz. Vzápětí se ze dveří vyřítili tři setníci s karabinami a nábojovými pásy přes rameno se sumkami na opasku. Khaki kalhoty s košilí a polobotkami propůjčovaly setníkům vzhled, který vzbuzoval potřebný respekt. Kapitán Lebre dbal pečlivě na to, aby jeho setníci vypadali k světu. Sám byl vyšňořen na toto město víc než elegantně. Však si ho také starosta městečka pochvaloval. A kapitán Lebre nedělal svému jménu hanbu, ani coby policajt. Vykonával službu se svědomitostí odpovědného úředníka a s pomocí svých deseti setníků udržoval v provinčním městečku pořádek. O klidu se však moc hovořit nedalo. V tomhle směru brzy spolu se starostou uvolnili prostor pro rozjařilé cizince a jako důvod uváděli, že obchodní zájmy místních obchodníků mají přednost před klidnými nocemi spoluobčanů. A spoluobčané si na noční ruch velmi záhy zvykli, zvláště když přišli na to, že i zde se dá přijít k nějaké té minci navíc.

Setníci, které kapitán Lebre pověřil kontrolou přístavu, se vydali rychlými kroky směrem dolů, aby se podívali, kdopak že to přicestoval do jejich malého městečka.

Paluba parníku byla plná cestujících, nedočkavě vyhlížejících na přibližující se městečko.

Na přídi u zábradlí stál mezi cestujícími muž středního věku, v drahém cestovním obleku, s plátěným kloboukem, který jaksi s jeho oblečením neladil. Muž měl na očích dalekohled a prohlížel si jednotlivé budovy. Vedle muže stál další cestující, který mu cosi vykládal, ukazuje přitom nahoru na kopec, kde stál hotel Picasso. Potom prst cestujícího přejel po řadě budov, až se zastavil na policejní budově. Muž přejel dalekohledem na místo, kam ukazoval jeho soused, a chvíli pozoroval, jak kapitán Lebre posílá své setníky dolů k přístavu.

Potom se obrátil na svého souseda s otázkou:

„Ubytujeme se v tom hotelu na kopci, není-liž pravda?“

„Vše je zamluveno, pane. Hotel Picasso. Budete mít apartmá ve druhém patře. Já sám budu ubytován v sousedním pokoji. Pro našeho člověka bude pokoj také na druhém patře, ale docela na opačném konci.“

Muž v plátěném klobouku souhlasně kývl a věnoval se dál svému dalekohledu. Ještě než parník přistál, odešel na druhý bok lodi, aby se podíval dalekohledem na protější vzdálený břeh zátoky, kde džungle sahala až k samotným skalám, které omývala voda zátoky. Jeho dalekohled se zastavil na malé rybářské bárce, kotvící v dálce nedaleko skal a vypadalo to, že zrovna zatahuje sítě.

Za nějakou chvíli se opět vrátil na levobok a pozoroval se zájmem lodní posádku, jak se připravuje k zakotvení lodi u mola přístavní hráze.

***

V hotelu oba muže uvítal recepční a požádal je, aby se zapsali do hotelové knihy. Podsaditý nosič nesl za oběma muži objemná zavazadla, která položil k nohám mužů.

Zůstal pokorně stát a čekal.

Společník, který provázel muže v plátěném klobouku, vytáhl z kapsy hrst mincí a několik jich nosiči vložil do natažené dlaně. Ten zřejmě takovou štědrost nečekal, protože se mu oči rozzářily při pohledu na darované mince, a hluboce se uklonil.

„Nesmíte nám je, pane, tolik rozmazlovat. Mohli by za nějaký čas dělat drahoty a drze požadovat vyšší odměny za svou práci nosičů,“ oslovil muže recepční, který sledoval, jak nosič rychle schoval mince do kapsy ošoupaných kalhot a koukal, aby byl ze dveří venku, než si to ti páni rozmyslí a peníze mu vezmou.

Po těch slovech nahlédl recepční do knihy hostů, sáhl na polici, kde visely klíče od pokojů, a poníženě oslovil muže v plátěném klobouku.

„Seňore lorde, prosím, váš klíč ke dveřím apartmánu 201. Váš sluha má, prosím pokoj 200.“

Přitom se poněkud opovržlivě podíval na druhého muže. Avšak v zápětí toho litoval.

Lordův sluha opětoval jeho opovržlivý pohled takovým způsobem, že recepčního zamrazilo v zátylku, a raději honem a beze slova a s pokorou podal klíče i sluhovi pana lorda a přitom pronesl tiché: „Prosím.“

Lordovu sluhovi pohasly v očích nebezpečné plameny a sáhl po nabízených klíčích od pokojů.

Nato oba muži odešli k výtahu, kam je odvedl chlapec v livreji a pokynul jim rukou, aby vstoupili do výtahu. Těsně za nimi, ale do vedlejšího výtahu vstoupil další človíček v livreji, který vezl na ozdobném rudlíku zavazadla obou hostů.

Sluha, jak pojmenoval jednoho z mužů recepční, zvedl obočí a ukázal na malého mužíka, který zmizel ve vedlejším výtahu se zavazadly obou mužů.

Chlapec se pousmál.

„To nic prosím, tenhle výtah je pro hosty. Ten vedle slouží k dopravě zavazadel. Než dojedeme k vašemu pokoji, budou zavazadla na místě.“

Že měl pravdu, o tom se záhy oba muži přesvědčili. Zavazadla lorda Moora, tak se totiž ten pán v plátěném klobouku jmenoval, stála uprostřed jeho apartmá a zavazadla jeho sluhy právě poslíček zavážel do vedlejšího pokoje, kde zůstal pokorně stát.

Lordův sluha Ferera, který se pod tímto jménem zapsal do knihy hostů, dal hotelovému poslíčkovi několik mincí a vykázal ho z pokoje. Ten se připojil k livrejovanému poslíčkovi a oba záhy sjížděli dolů do hotelové haly, aby se postarali o další hosty. Ferera bez jediného slova vykročil ke spojovacím dveřím, které vedly do sousedního apartmá.

Rozhovor, který mezi oběma muži, lordem a jeho sluhou, byl velmi překvapivý.

Kapitola třetí

Lord Moor se seznamuje s kapitánem Lebre

Bylo kolem desáté dopoledne, když se na schodech hotelu objevil lord Moor se sluhou Fererou. Když míjeli post recepčního, muž se za recepčním pultem uctivě, uklonil a popřál lordu Moorovi dobrého rána. O sluhu nezavadil pohledem. Včerejší lekce mu stačila. Očividnou nevšímavostí dával Fererovi nepokrytě najevo svou opovržlivost.

Počkej, ty náfuko, pomyslil si Ferera, který si nemohl nevšimnout ignorantského chování recepčního. Však na tebe taky dojde. Všechno má svůj čas. A provokativně hodil z dálky klíče od pánova a svého pokoje recepčnímu na pult tak, že převrhnul sklenku se sodou, kterou měl recepční postavenou vedle telefonu. Soda se rozlila na pult a zasáhla několik listin, které ležely opodál. Recepčnímu naběhly lícní svaly, jak stiskl v návalu vzteku zuby, až to zavrzalo. Neodvážil se však cokoliv prohodit na adresu drzého sluhy. To mu nedovoloval bontón. Host je host a hotelový personál byl vycvičen k uctivosti ke každému hostu hotelu Picasso, ať to byl sluha nebo pán.

Lord Moor odešel do hotelové restaurace, kdežto Ferera přešel do malé jídelny určené pro družinu bohatých hostů.

„Přeji dobrý den, seňore lorde,“ oslovil Moora vrchní číšník. „Budete prosím snídat?“

Lord Moor pokýval lehce hlavou, čímž naznačil, že ano. Sáhl pod sako a z náprsní kapsy vyndal dlouhé havana. Než stačil cokoliv učinit pro to, aby si doutník zapálil, přiskočil k němu jeden z číšníků, kteří se pohybovali po restauraci, připravených, aby mohli kterémukoliv hostu ihned posloužit.

„Prosím, pane,“ číšník vytáhl z kapsy ořezávač doutníků a podal ho lordu Moorovi. Vzápětí sáhl po svícnu, ve kterém hořel stálý plamen, právě pro tento účel.

Lord Moor si ořízl doutník, vložil jej mezi rty. Sluha mu přidržel plamen u konce doutníku. Lord Moor hluboce zatáhl a slastně odfoukl dým, který mu v puse zanechal lahodnou vůni drahého tabáku. Vůbec mu nevadilo, že porušil etiku, kdy si měl doutník zapálit až po snídani a při černé kávě.

A číšník, ten byl zvyklý u takových bohatých hostů na všelijaké výstřednosti, však tenhle přečin proti etice, ani za výstřednost nepokládal. Spíš se až nestydatě zadíval na lordův doutník, přičemž se mu chřípí stáhlo v zoufalém, tichém nářku, nad tou rozkošnou vůni kubánského havana, dlouhého jako závora.

Mezitím už přitančil vrchní s jídelním lístkem, který položil uctivě před lorda Moora.

V tu dobu si už lordův sluha pochutnával na šunce s vejci a na talíři se vedle slaměné misky s kukuřičnými plackami zlatily osmahnuté mořské cosi, připomínající malé chobotničky.

Ferera si neodpustil aperitiv místního výrobce, který chutnal něco mezi ruskou samohonkou a fekáliemi. Zvrhnul to do sebe, zakoulel očima a snad ta palčivá příchuť čehosi neznámého přinutila Fereru, aby se dal neprodleně do spořádání předložených pokrmů.

Když se Ferera najedl, vyšel před hotel, rozhlédl se kolem, přešel od portálu hotelu naproti k parku, sedl si na lavičku pod rozložitým keřem. Čekal na svého pána. Od kamelota si koupil místní noviny a zahleděl se do jejich stránek.

„Ferero,“ ozvalo se znenadání za jeho hlavou, „projděte se po městě a obhlídněte to tady kolem. Já dojdu na policejní stanici, abych se seznámil s velitelem policie a vyžádal si povolení k volnému pohybu po zálivu pro nás oba. Nakupte nějaký rybářský cajk, kupte mi vhodnou turistickou hůl a nezapomeňte na návnadu pro ryby.“

Ferera se mlčky zvedl a odešel směrem ke středu města, kde bylo obchodní centrum. Nebyl zrovna v dobré náladě. Jak to, že propásl Moora, když odcházel z hotelu? To ty noviny.

Kapitán Lebre, stojící pod schodištěm do policejní stanice, pozorně sledoval cizince, který se blížil k jeho úřadovně.

Cizinec pomalu došel až ke kapitánovi a naučeným pohybem aristokrata pozvedl klobouk na své hlavě.

„Lord Moor, Frederik Moor, přeji si hovořit s panem náčelníkem. Můžete mě k němu dovést?“

„Jistě pane. Prosím, pojďte dál.“ Kapitán natáhl ruku směrem ke vchodu do budovy.

„Ne, ne. Jsem tady cizí a nevím kudy kam. Veďte mě prosím.“ Odmítl Moor přednost.

Kapitán Lebre se v duchu usmál a vykročil tedy jako první. Lord Moor se vydal za policistou do nitra velké budovy s honosným průčelím, hodného paláce aristokratů.

Prošli dlouhou chodbou a zastavili se u jedněch dveří, na kterých byl připevněn velký kovový štítek, a na něm stálo, že v této místnosti sídlí sám velitel zdejšího policejního oddělení.

Kapitán Lebre otevřel dveře a vyzval lorda Moora, aby vstoupil.

Lord Moor překročil práh. Stanul ve velkém sále, na jehož konci byl velký stůl na silných nohách. Za stolem vyčnívalo cosi jako královský trůn, vytapetovaný pestrým vzorem. Nad trůnem visel obraz prezidenta nezávislé republiky Uruguaye, dekorovaný státní vlajkou s modrými pruhy v bílém poli se symbolem slunce v levém horním rohu. Opodál byl další obraz, ze kterého hleděl na lorda Moora postarší muž s bradkou, přísnýma očima a úzkými rty. Lord Moor zůstal rozpačitě stát a hledal toho, za kterým do této budovy přišel.

Užasle hleděl na počínání uhlazeného policisty, který ho do místnosti dovedl. Ten rázným krokem přešel velkou místnost, obešel stůl a zůstal stát vedle vypolstrovaného trůnu.

„Prosím, lorde Moore, přistupte dál a přijměte místo,“ přičemž ukázal na židli, postavenou šikmo k velkému stolu. „Jistě mi chcete něco důležitého, nemám pravdu“?

Lorda Moora situace vyvedla málem z míry. Tím, že se mu velitel policie nepředstavil hned u vchodových dveří, pokládal za nejapný žert. Ale opanoval se a chladným hlasem řekl:

„Ach, vidím, seňore, že rád žertujete. Velmi jste mě překvapil svým chováním.“

Lord Moor hovořil tónem aristokrata, který není na takové žerty zvyklý. On je to, kdo by měl poroučet a hrát si s lidmi na kočku a myš. Přesto ovládl svou nevoli, došel ke stolu velitele a posadil se na nabízenou židli.

Kapitán Lebre se usadil do svého trůnu a přívětivě se na lorda usmál.

„Omluvte mé chování, pane. Nemyslel jsem tím nic zlého. Jsem zvyklý, že nežli sem někdo vejde, ví předem, kdo jsem. Tuším, že jste připlul teprve včera lodí do našeho městečka a tak samozřejmě nejste informován.“

Kapitán Lebré vytušil, že přestřelil. Takové žerty si mohl dovolit k mnoha lidem, ale k aristokratovi asi ne. Nu což, však se ten zbohatlík nezblázní, pomyslil si v duchu a přitom se na lorda mile usmíval.

„Máte pravdu, pane veliteli,“ nato lord Moor. „Jsem tady, tak říkajíc, v roli prosebníka.“ Přijel jsem do vašeho městečka zavzpomínat na časy, které tady trávil můj předek lord Maxmilián Moor před mnoha lety s mou babičkou. Rád jsem naslouchal jeho vyprávění o vašem městečku, o krásných chvílích, které prožívali s babičkou v malebné zátoce bezprostředně po svatbě. Žili tady celé dva roky. Bohužel, nikdy mi neřekl, kde se vlastně celou tu dobu zdržoval. Kde s babičkou bydleli. Snad v nějakém privátě. Pokud vím, hotel Picasso v té době ještě neexistoval. Byl tady pouze malý hotýlek, kam se dědeček s babičkou chodili stravovat.“

Lord Moor se na chvíli odmlčel a zadumaně se zadíval na obraz malebné krajiny, která dominovala levé straně rozsáhlé místnosti. Obraz představoval část městečka, avšak jeho vnitřním motivem byla zátoka s mnoha oplachtěnými džunkami. Celkový motiv dokresloval padající soumrak na celou plochu plátna. Byl vyveden mistrnou rukou a lord si všiml, že nebyl signován. Jakási zručná amatérská ruka, pomyslil si v duchu, aby se v zápětí vrátil zrakem k veliteli stanice.

„Víte, kapitáne,“ poprvé velitele oslovil jeho hodností, „mám přání pobýt u vás minimálně půl roku, možná i déle, kdo ví, procházet se místy, kde trávili své chvíle mí předkové, chodit cestami, kterými chodili i oni. Jsem také vášnivý rybář, což jsem ostatně zdědil po svém dědovi, který mě již jako malého klučinu zaučoval do tajů, jak ulovit rybu. Vyprávěl mi, jakých krásných úlovků zažil na druhé straně zátoky.“ Lord se opět odmlčel, aby nechal svým slovům proniknout do mysli kapitána.

A zabralo to. Jeho patetické vyprávění zaujalo kapitána natolik, že sám vyslovil to, o co měl požádat sám lord Moor.

„Vy se tedy chcete, jestli vám dobře rozumím, procházet naší krajinou, vzpomínat na časy svých předků a lovit ryby. Dobrá,“ pokračoval, když mu lord Moor na jeho slova kývl. „Vystavím vám propustku pro celou naši provincii. Zatím tedy na půl roku. Potom uvidíme, co bude dál.“ Ponořil pravou ruku někam dolů pod stůl a bylo slyšet šoupnutí zásuvky. Položil před sebe na stůl formulář a začal ho vyplňovat. Lord Moor mu do pera diktoval své nacionále. Potom buchlo do rohu papíru železné kulaté razítko.

Kapitán Lebre se už zvedal, aby obešel stůl a předal papír lordovi. Podle gesta žadatele však pochopil, že to není vše a dosedl zpátky do svého trůnu.

„Copak? To není všechno, pane?“

„Je tady ještě jeden problém, pane kapitáne. Můj sluha. Víte,“ lord se na chvíli odmlčel. „Já se jaksi bez něho neobejdu. Kdo by mi nosil cajk, svačinu, úlovky. Proto vás, pane kapitáne, prosím o povolení také pro mého sluhu.“

„A to budete chodit vždycky společně?“ Optal se kapitán.

„Samozřejmě že ne. Prosím vás, kapitáne, o vystavení samostatné propustky také pro mého sluhu. On chodí samozřejmě většinou se mnou, ale já s ním nikoliv. Pokud mu nařídím cokoliv zařídit, chodí sám.“

Kapitán byl u vytržení. Ne že by byl vždycky lidumil, pokud šlo o pohyb cizinců po jeho území, ale tenhle aristokrat se mu líbí čím dál tím víc.

V zápětí spatřila světlo světa i druhá propustka znějící na jméno Samuela Ferery.

„Seňore lorde, prosím ještě vaše doklady.“

Lord Moor sáhl do kapsy, vyndal dva cestovní pasy a položil je před kapitána. Ten je vzal do rukou, pomalu prolistovával jeden po druhém. Pak si spokojeně odfrkl a s úsměvem je vrátil majiteli. Kdyby tušil, když si během té chvíle, kdy si prohlížel oba doklady, odehrávalo v mysli lorda Moora, přestal by se usmívat.

Lord Moor oba doklady spolu s oběma propustkami zasunul do náprsní kapsy saka, zvedl se ze židle a mile se na kapitána pousmál.

Kapitán Lebre obešel stůl a doprovodil lorda až před policejní stanici, kde se s ním srdečně rozloučil.

Lord Moor odkráčel s důstojností hodnou jeho postavení a kapitán se za ním ještě dlouho díval, než mu zmizel za nedalekými hradbami. Lord cítil v zádech podivné šimrání a tušil, je pozorován, ale neotočil se. Když zahnul za roh starobylé stavby, ulehčeně si odfrknul s dobrým pocitem, jakoby prošel první maturitní zkouškou.

V hotelu už na něho čekal Ferera. Potom spolu seděli dlouho na pokoji u lorda Moora a jejich debata se točila kolem malé, ale podrobné mapy - speciálky celého zálivu včetně městečka a jeho uliček.

Rozešli se, když na věžních hodinách odbíjela jedna. To byl čas, kdy lord obědval, a kdy měl menu připravené u svého stolku v hotelové restauraci. Ten den už lord svého sluhu nepotřeboval. Naopak, dal mu jeho povolení k pobytu, které získal od kapitána Lebreho, a poslal ho, aby obhlédl zátoku a podíval se, kde je možno najmout rybářský člun.

Kapitola čtvrtá

Prvý kontakt - setníkova smrt

Zbytek odpoledne trávil lord Moor procházkou po městečku. Nejdříve zašel do místních lázní, kde odstranil z těla nepříjemný pot spolu s protivným pachem, který se na něho nalepil. Potom navštívil zdejší muzeum, kde jeho pozornost upoutala sbírka drahých kamenů a fosílií. Když si prohlédl vystavené exponáty, vyšel ven s rozhodnutím, že si musí změnit zevnějšek. Brzy našel, co hledal. Vstoupil do krámu, kterému vévodila u vchodu figurína muže v tropickém obleku. Když krám opouštěl, vypadal přesně jako ta figurína. Šaty, které měl na sobě, než vstoupil, si nechal zabalit a poslat do hotelu. Spokojen sám se sebou sešel dolů k přístavu a loudal se kolem zakotvených lodí, motorových člunů a domorodých džunek. Líbila se mu jejich exotičnost. Nakonec ho z přístavu vyhnal pach po rybách, který tam zůstal po ranní aukci.

Vrátil se do hotelu a ve svém fotoaparátu měl několik zajímavých snímků, pořízených procházkou po městě a přístavu. Zbytek odpoledne, až do večeře setrval na terase svého apartmá a pročítal noviny a časopisy, které donášela každé ráno na pokoj pokojská.

Večeřel sám. Ferera se dosud neukázal. Lord Moor přemýšlel, copak Fereru v zálivu tak zdrželo, že se nedostavil včas k večeři.

Popíjel kávu, když ho zahlédl, jak jde do jídelny.

Lord Moor kávu dopil, zvedl se a odkráčel k výtahu. Poslíček ho odvezl do druhého patra, kde se s hostem rozloučil s přáním dobré noci.

Lord netrpělivě čekal na příchod svého sluhy.

Neuplynulo půl hodiny a Ferera se objevil ve spojovacích dveřích. Nečekal, až ho lord Moor osloví, a hned spustil.

„Ten policajt, co velí zdejší stanici, je asi pěkný filuta. Víte, co udělal? Nechal vás celé odpoledne sledovat. Chodili za vámi jako psi po stopě. Co jste vlastně s tím policistou dohodl?“

„To, co bylo třeba. Povídali jsme si o mých předcích a o tom, jak prožívali líbánky v tomhle městě. A to, že mě nechal sledovat, je normální. Jsem pro něho cizincem a doba to vyžaduje. Takže se neděste a v klidu vyčkejte běhu příštích dnů. Nohsleda se můžeme vždycky nějak zbavit. Je to přece náplň vaší práce.“

Lord Moor se ušklíbl. Přesto doufal, že si velitele policie zcela naklonil.

Ferera mlčky pokrčil rameny a sedl si naproti Moorovi a začal.

„Především vám musím říci, že to nebude tak jednoduché, jak si to naši představovali. V zálivu hlídkují tři vojenské motorové čluny, které jsou vyzbrojeny lehkými děly. V rybářské vesnici je celkem klid. Tam jsem neviděl nikoho z vojáků ani policistů. Tří mestici tam chlemtají tu teplou špinavou břečku a řvou na sebe, jako kdyby se chtěli přinejmenším poprat. Moc útulno tam není. Samá špína.“

„A okolo přístavu? Tam žádný rybářský kutr nekotví?“ Otázal se Moor Ferery.

„Bohužel, tu loď jsem tam nezahlédl. Budeme si muset vyjet dál do zálivu. Kolem břehů ani na volné vodě žádný kutr není.“

„Ale je. Je dál na vodě a z přístavu není vidět. Sledoval jsem ho dalekohledem z paluby, než parník vplul do přístavu. Kotvil na druhé straně zálivu.“ Moor zmlkl a o čemsi dlouho přemýšlel. Potom si lehce povzdechl a znovu se obrátil k Fererovi.“ Nu což, však je ještě čas. A co banka, tu jste si prohlédl?“ zavedl řeč na zcela jiné téma.

„Jo, tu jsem omrknul. Je to malá banka s malým personálem a halou ústící přímo na ulici. Ta jejich banka má ale jednu výhodu. Z ulice nevidíte, co se děje uvnitř.“

„Takže tahle informace potvrzuje správnost instrukce z vedení. To je dobře. Máte ještě něco?“

„Ne, nemám. Jinak jsem nakoupil ten cajk pro nás oba. A objednal jsem v přístavní půjčovně motorový člun.“

„Dobře, zítra ráno půjdeme na ryby. Zařiďte dole v recepci, aby nám připravili snídani. Rovnou od snídaně vyrazíme.“

Ferera se vrátil do svého pokoje. Lord Moor přistoupil ke skříni a vyndal velký lodní kufr. Jeho obsah rozložil na postel. Na dně kufru zmáčkl nenápadný ozdobný knoflík.

Bylo slyšet cvaknutí pera. Ze dna kufru odskočilo víko a zároveň se vysunula slabá, dlouhá anténa radiostanice.

Moor si nasadil malá sluchátka, uložená ve schránce zabudované v pouzdře vysílačky.

Do malého magnetofonu vložil miniaturní kazetu.

Podíval se na hodinky a vyčkával. Na panelu vysílačky se objevilo malé červené světýlko. Stanice byla nabuzena mateřskou ústřednou. Lord Moor stiskl start a pokojem to jen tak jemně zašumělo. Přenos byl velice rychlý. Tak rychlý, že ho nemohla ani náhodou zachytit žádná nežádoucí ústředna. A pokud by se tak stalo, v odposlouchávacím zařízení by to zaznělo jako atmosférická porucha.

Lord Moor odeslal šifrovanou depeši, ve které oznamoval centrále, že zaujal stanoviště přesně v časovém termínu a průběh operace probíhá podle plánu.

Potom složil vysílačku zpátky do dvojitého dna kufříku, všechno vrátil do původního stavu, kufr zamkl a uložil ho do skříně.

Přešel k baru, vyndal brandy, nalil si do širokého poháru a brandy dolil sodou z podchlazené karafy stojící na stolku pod oknem vedle velkého pohodlného křesla. Ve sklenici to zašumělo a lord Moor s chutí polkl první doušek. Sedl si do křesla, sklenici postavil před sebe a pustil si rádio.

Naslouchal zprávám ve španělštině. Tahle řeč ho fascinovala. Jeho mateřský jazyk byl tvrdý, a zněl, jako když práská bičem. Španělština, románský jazyk rozšířený po celém světě, to bylo něco docela jiného. V uších mu zněl velice exoticky a vždycky, když tu řeč slyšel, představoval si Andalusii s krásnými ženami a flamenco, ten uchvacující tanec. Poslouchal španělštinu a nevnímal obsah, slyšel kastaněty, kytary a tamburíny, upíjel pomalu z lahve a pomalu zavíral oči, až usnul, sedě v křesle a už neslyšel hudbu, o které před malou chvíli snil a která se začala řinout tichými tóny celým apartmá. Lord Moor upadl do tvrdého spánku.

***

Jinak tomu bylo s Fererou. Ten odešel dolů do hotelového baru, kde do sebe zvrhnul na stojačku dvě velké whisky, zaplatil a vyšel z hotelu do ulic městečka. Nedošel však daleko. Prošel pár bloků a ostražitě se ohlížel, jestli ho někdo nesleduje. Na ulicích i v tuto pokročilou noční dobu bylo poměrně rušno. Proto se vydal velkou oklikou zpátky k hotelu a zahnul do parku. Prodral se křovinami, až stanul na okraji parku na druhé straně ulice, odkud měl přehled ke vchodu do hotelové haly. Teď si byl naprosto jist, že ho nikdo nesledoval. Místo, které si vybral, bylo pusté. On sám měl dobrý výhled na průčelí hotelu.

Sledoval čilý ruch kolem vrátného v exotické livreji a hledal toho, který byl příčinou jeho nočního výletu.

Snad hodinu, snad dvě, při takové práci nebyl čas důležitý. Důležitým byl výsledek. Ve své práci byl vycvičen k trpělivosti. Dokázal by prosedět v úkrytu celé hodiny a snad i dny, když bylo třeba.

Pak ho zahlédl. Vyšel z hotelu ještě s dalšími dvěma muži a všichni tři se vydali ulicí nahoru, nad hotel, kde stála policejní stanice.

„Vida, tak jsem se nemýlil,“ pronesl polohlasně. Ještě nějakou chvíli postál ve stínu stromů a potom vyšel z parku do rušné ulice. Zapálil si cigaretu a pomalu kráčel přes setmělou ulici k hotelu. Vrátný po něm jen tak loupl pohledem, jestli je to host, nebo noční návštěvník a dál mu nevěnoval pozornost. Sluha lorda Moora mu mohl být ukradený.

Ferera prošel hotelovou halou a do druhého patra vyšel po schodech, nevšímaje si otevřených dveří výtahu. Netoužil po společnosti, natož o mlčenlivého mladíka obsluhujícího výtah.

Svlékl se, vešel do sprchy a hned nato ulehl do postele. Na věžních hodinách nedaleko hotelu právě odbíjely dvě hodiny po půlnoci.

***

Bouchání na dveře pokoje č. 201 znělo stále silněji.

K lordu Moorovi pronikal buchot jen velmi pomalu. Ležel v křesle celý skrčený a probouzel se velice zdlouhavě. Nakonec přece jen otevřel oči a rychle je zase zavřel. Pronikavé sluníčko pronikalo svými paprsky oknem právě do míst, kde po zbytek noci spal, a vysílalo do otevřených očí bolestivé záblesky. Rádio v rohu pokoje stále vyhrávalo pomalé melodie v rytmu tanga.

V zámku pokoje zarachotil klíč, dveře se pomalu, pomaloučku otevřely a za nimi se objevila hlava recepčního. Když uviděl lorda Moora sedícího v křesle v podivné poloze, rychle za sebou zase dveře zavřel, ale nezamykal je. Bylo slyšet, jak někoho na chodbě peskuje.

Místo bouchání se ozvalo zaklepání.

Lord Moor spustil nohy na podlahu, urovnal si kštici a z úst se mu ozvalo chraplavé, „vstupte!“ Vůbec si neuvědomoval, že dveře pokoje večer zamkl.

Do pokoje vplula pohledná pokojská. Udiveně se podívala na lorda a odcupitala do koupelny. Lord Moor nevrle zabručel a začal nervózně uklízet láhev a sklenici, která zůstala ležet od večera před křeslem na stolku.

Potřeboval se osprchovat, oholit a vůbec se dát do pořádku. Cítil se být zaskočen příchodem pokojské. Netrpělivě čekal, až vyjde ze sprchy, kde dělala pořádek, vyměnila osušky, doplnila mýdlo a podle lorda Moora dělala mnoho dalších zbytečných věcí.

Konečně vyšla z koupelny a odešla do ložnice. Vzápětí byla zpátky.

„Seňor lord dnes v noci ve své posteli nespal?“

Otázka na tenhle typ hotelu dosti drzá. Personál musel jakékoliv chování hostů přehlížet, protože chování hostů v Picassu bylo normální, ať se dělo cokoliv, i když se vymykalo rámci normálu. Tak už to chodí. Hosté byli bohatí, měli dost peněz a ty peníze většinou končily v hotelové pokladně.

Protože se prostořeké pokojské dostalo jen nevraživého pohledu za její dotěrnou otázku, rychle odtančila z pokoje, odvážejíc na vozíku to, co v koupelně vyměnila za nové.

Lord Moor se vysprchoval, oblékl do sportovního obleku a chystal se odejít, když vešel Ferera.

„Konečně. Nechtěl jsem vás budit, když jsem vás viděl spát v křesle. Tu pokojskou jste tím dost překvapil, nemyslíte? Mám takový dojem, že budete středem pozornosti zdejšího personálu. Budou si o vás ledacos vyprávět a to je to poslední, co můžeme potřebovat. Máte v úmyslu jít ven?“

Položil otázku, když viděl lorda oblečeného a připraveného opustit hotel.

„Zajisté. Stavím se dole na snídani a za hodinu vyrážíme na ty ryby.“

Ferera pokýval hlavou. „Mám všechno připravené. Jenom musíme při cestě koupit nějakou nástrahu. Máte v úmyslu navštívit nějaké konkrétní místo?“

„Samozřejmě, ten člun, co jste včera zamluvil, ten je připravený?“

„Molo římská tři. Starý námořník, který vlastní přístavní krčmu. Bradu má jako Mojžíš, ale lebku holou jako koleno. Ten nám vydá klíčky k motoru a vesla pro případ poruchy. Mám takový dojem, že bychom u něho mohli pochodit i s tou nástrahou na chytání ryb.“

„Tak jo. Jak jsem řekl, za hodinu dole v hale. Vezměte taky dalekohled a mapu. Musíme mít možnost ji vyměnit za tu naši, kdyby došlo k nějaké nepředvídané události. Musíme budit dojem, že jsme opravdoví turisté.“

Ferera přikývl. „Abych nezapomněl, včera v noci slídili v hotelu zase ti chlapi, co vás včera odpoledne sledovali. Dávejte si pozor, jsem přesvědčený, že vás sledují.“

„No, myslím, že jim nezavdám příčinu k jakémukoliv podezření. Konec konců, jsem jenom vnuk svého dědy a chci prožít půl roku tam, kde on žil s babičkou dva roky. Doufám, že mi to kapitán Lebre uvěřil. To, že mě nechává sledovat, je určitě jenom policejní rutina.“

Moor vyšel ze dveří a nechal Fereru stát uprostřed místnosti.

Ten se vrátil do svého pokoje, aby připravil vše pro rybolov.

Za hodinu oba kráčeli k přístavu. V patách se za nimi plížil jeden z Lebreových špehů, který slídil včera večer s dalšími dvěma kumpány v hotelu. Dával si přitom pozor, aby vypadal nenápadně. Jednou se zastavil u stánku a koupil si pomeranč, který po cestě loupal a slupky házel na zem mezi ostatní odpadky povalující se v postranní ulici, směřující k přístavu. Bylo to proti etice jeho velitele a on to věděl.

Lord Moor s Fererou došli k místu, kde bylo u mola přivázáno několik motorových člunů a veslic. Ferera pokynul Moorovi, aby počkal, k nohám mu složil rybářský cajk a sám odešel do přístavní krčmy. Za chvíli byl zpátky i s klíčemi od malého motorového člunu. V ruce držel třílitrovou plechovku s drátěným držadlem.

„Vidíte, co jsem říkal,“ zavolal na lorda Moora, a to dost hlasitě, aby to slyšel i ten chlap, který je celou cestu do přístavu sledoval, „ke člunu nám přidal i dvacet rybiček jako nástrahu. Panečku, to bude rybařina.“

Moorovi bylo divné, proč Ferera zbytečně řve. Není přece hluchý. Přestal se divit, když mu jeho společník potichu řekl proč.

Jak to vypadá, ten zatracený kapitán to přehání, pomyslil si Moor. Nebo snad prověřuje každého návštěvníka provinčního městečka tak důkladně? To se Moorovi moc nezdálo. To by přece taková malá policejní stanice nemohla se svým personálem zvládnout. Copak se stalo, že se na něho Lebre zaměřil. To by ještě tak scházelo, aby je oba nechal sledovat po celou dobu pobytu v zálivu. Něco se musí stát. Něco musí vymyslet. V první řadě se budou několik dní chovat jako opravdoví turisté a rybáři. To snad Lebreho zmate a přestane je sledovat.

Ferera mezitím odvazoval člun, a jak se tak shýbnul, podíval se dozadu nad molo. Kapitánův špeh tam stál, opřen o zábradlí a netečně se rozhlížel kolem sebe. Netušil, že narazil na zkušené muže, kteří byli daleko toho, aby se nechali překvapit nezkušeným provinčním policajtem.

Ferera se pousmál. To jsem zvědav, co vymyslí, aby nás nespustil z očí, až budeme daleko v zálivu.

S naloženým cajkem, svačinou a rybí nástrahou vyrazili z přístavu na volnou vodu. Ferera, který člun řídil, držel otáčky poměrně nízko, aby nepluli příliš rychle a mohli sledovat pobřežní krajinu. Mířili s lodí do jedné z lagun, kterou Fererovi doporučil majitel člunu. Podle jeho vyprávění tam je tolik ryb, aby byl s úlovkem spokojený každý, kdo tam bude lovit.

Ferera se občas ohlédl a dalekohledem hledal špicla, který by je měl sledovat. Nikdo za nimi neplul. Potkávali jen sportovní lodě a oplachtěné džunky. Hladina zálivu se jemně čeřila pod náporem teplého vánku, přicházejícího od vzdáleného moře a člun nechával za sebou na vodní hladině stopu, která se za člunem rozevírala, aby nakonec splynula s vodní hladinou.

Muž, který sledoval oba turisty od východu z hotelu, až k přístavnímu molu se díval, jak ověšeni rybářským cajkem odplouvají na volnou vodu, došel k názoru, že tyhle dva, bohatého lorda a jeho sluhu není třeba zatím dál sledovat. Neměl chuť na vyjížďku člunem a také se nechtěl stát nápadným. Netušil ovšem, že oba sledovaní muži o něm dávno vědí a naopak, že od této chvíle bude tím hlavním sledovaným on.

Setník Frencis Galia se obrátil a vydal se cestou nahoru k policejní stanici, aby podal kapitánovi Lebremu hlášení o sledovaných osobách.

Kapitán se tvářil rozmrzele, když vyslechl Galiovo hlášení a přikázal mu, aby se vrátil do přístavu a čekal na návrat obou mužů. Šestý smysl provinčního policajta Lebreovi našeptával, že ten zbohatlík do jeho městečka přijel za docela jiným účelem a ne navštívit místa, kde prožíval líbánky jeho děda. Musel ale přiznat, že Moorovo vyprávění a znalost kraje byly věrohodné. Ne, ještě nepřeruší sledování toho Angličana. Ještě ne.

Setník Frencis Galia odešel zpátky do přístavu, sedl si k hrubému stolu před krčmou a poručil si uzenou tresku s kukuřičnou plackou. Jídlo zapíjel z malého džbánku, ve kterém mu krčmář přinesl silné kořeněné víno. Galia čekal na návrat obou rybářů.

Kapitán Lebre se v myšlenkách zaobíral pouze lordem Moorem. Ferera byl pro něho nezajímavým objektem.

Kapitána z úvah vyrušil jeden z policistů, kteří měli hlídku v ulicích městečka. Vrazil do Lebreovy pracovny bez zaklepání a rozčileně mu oznámil, že se na tržnici porvali dva rybáři a jeden z nich to odnesl s nožem v břiše a je po něm. Toho druhého zadrželi a čekají na místě, až přijde seňor kapitán.

Lebre se zvedl otráveně ze židle, vzal si služební čepici jako důkaz své hodnosti a za neustálého brumlání vyrazil s policistou k tržnici. V tu chvíli zapomněl na lorda Moora i svého podřízeného setníka Galiu.

***

Moor s Fererou dorazili do laguny za necelou hodinu. Laguna byla na mapě vyznačena jako podlouhlá prohlubeň do nitra pralesa. Obklopená skalisky, skrytá pohledu ze zálivu, skýtala výborný úkryt před nepovolaným pozorovatelem. Laguna Mirim. Hloubka necelých dvacet metrů od břehu byla značná. To zjistil Ferera pomocí vlasce, který spustil až na samé dno, když ho předtím zatížil olovem. Laguna končila u břehu úzkým písčitým břehem, za kterým byl pás hustého pralesa. Ostatní krajinu zabíraly většinou močály se všelijakou havětí. Ústí bylo lemováno vysokými skalisky.

Lord s Fererou nachytali plnou síťku velkých tresek, ponořili je i se síťkou uvázanou k loďce do vody a vystoupili na jednu ze skal v ústí do laguny. Moor prohledával dalekohledem nekonečnou hladinu zálivu. Tady už byly břehy daleko od sebe. Ústí do moře bylo ale daleko.

Moor zřejmě nenašel, co hledal, protože zavrtěl hlavou a obrátil se na Fereru.

„Jak to, že tady nejsou. Když jsme připlouvali, tak byli někde v těchto místech. Podle plánu by se tady měli zdržovat. Blíží se datum spojení a tady je mrtvo jako v márnici. Sakra. Kolik je vlastně Ferero hodin?“

„Budou čtyři,“ oznámil Ferera. „Do spojení zbývá ještě několik dní. Však oni se ukáží.“

„Musíme tedy ještě počkat. Čas je určený ústředím. Dřív spojení nesmíme navázat. Nejdříve je musíme spatřit a potom se v určeném datu ohlásit. Namluvil jste ten náhradní signál, kdyby něco selhalo?“ Obrátil se Moor na Fereru.

„Všechno je připravené. Teď si dáme několik dní pauzu a budeme se věnovat jenom rybařině a courání po okolí. Musíme odvést pozornost policajtů, aby nás přestali sledovat. Špeha se budeme muset zbavit jen v krajním případě.“

„Podle plánu provedu spojení sám. Vy, Ferero, máte za úkol zabezpečit, aby nás nikdo nesledoval. Musíte být při spojení neustále na blízku a hlídat, jestli nás nikdo nepozoruje. Vyzrazení hned v začátku by znamenalo fiasko a nesplnění úkolu.“

„Vím a buďte bez obav. Vy budete na člunu a já na břehu. Ohlídám to. Budete mít při kontaktu s lodí klid. To vám zaručuji, jako že se jmenuji…“

„Sakra, už ani slovo. Měsíce vám vštěpovali, že je nutné zapomenout, kdo jste, a kým jste. Teď jste mým sluhou a tak se také musíte chovat. Nejen na veřejnosti, ale i když jsme sami. Jestli tuhle zásadu porušíte, může se vám stát, že na to zapomenete ve chvíli, kdy vás budou slyšet nepovolané uši, a bude malér. Jste prostě můj sluha a nikdo jiný. Jasné!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Piráti z Lagoa Mirin.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.