2016

Památce mé babičky Ethel May Riderové

Část první

PŘESPŘÍLIŠ ZPŮSOBŮ, JAK ZEMŘÍT

Jestřáb se nikdy nestane domácím mazlíčkem. Na city tu není místo. Svým způsobem jde o umění psychologie. S vražedným odhodláním a zájmem vzájemně poměřují svůj důvtip.

Jestřáb

T. H. White

1

Když se Edward Carney loučil se svou ženou Percey, ani ve snu by ho nenapadlo, že se s ní vidí naposledy.

Nasedl do auta zaparkovaného na drahocenném místě v manhattanské Jedenaosmdesáté ulici a zařadil se do nekonečné šňůry vozidel. Jako od přírody všímavému člověku mu neunikla černá dodávka, stojící nedaleko jejich domu. Zrcadlová okna měla zastříkaná od bláta. Carney se znovu podíval na omlácený vůz, všiml si, že má značku Západní Virginie, a uvědomil si, že v posledních dnech už dodávku na ulici několikrát zahlédl. Pak se však auta před ním dala do pohybu. Carney na poslední chvíli stihl projet na oranžovou a na dodávku úplně zapomněl. Zakrátko se již dostal na FDR Drive a zamířil na sever.

O dvacet minut později zavolal ženě. Znepokojilo ho, že to nezvedá. Percey měla letět s ním – večer si hodili mincí o sedadlo na levé straně. Vyhrála a věnovala mu jednu ze svých typických vítězoslavných grimas. Ve tři ráno se však probudila s úděsnou migrénou, která ji trápila celý den. Po několika telefonátech sehnali náhradního druhého pilota, Percey si vzala prášek a vrátila se do postele.

Migréna byla jediná nemoc, která ji dokázala schvátit.

Pětačtyřicetiletý vychrtlý čahoun Edward Carney, který ještě stále nosil vojenský sestřih, zvedl hlavu a poslouchal, jak kdesi kilometry daleko vyzvání telefon. Když se zapnul záznamník, vrátil sluchátko do vidlice a nasadil lehce ustaraný výraz.

Do puntíku dodržoval předepsanou rychlost a řídil auto přesně uprostřed pravého pruhu. Jako většina pilotů se i on v autě držel zpátky. Letcům důvěřoval, ale většinu řidičů považoval za blázny.

V kanceláři Hudson Air Charters na pozemku regionálního letiště Mamaroneck ve Westchesteru na něj čekal dort. Na oslavu nové smlouvy ho upekla ostýchavá a upjatá Sally Anne, která voněla jako parfumerie v Macy´s a na šatech nosila ohyzdnou brož v podobě dvojplošníku, kterou dostala od vnoučat k Vánocům. Pohledem přejela místnost, aby se ujistila, že každý ze zhruba desítky zaměstnanců má před sebou stejně velkou porci čokoládového dortu. Ed Carney snědl pár soust a přitom se bavil o večerním letu s Ronem Talbotem, jehož mohutné břicho naznačovalo, že dorty zbožňuje, ačkoliv ve skutečnosti žil hlavně na cigaretách a na kávě. Talbot zastával ve firmě funkci provozního i obchodního manažera a nyní se nahlas strachoval, zda zásilka dorazí včas, zda bylo správně vypočteno potřebné množství paliva a zda si účtují přiměřenou cenu. Carney mu podal zbytek svého dortu a řekl mu, ať se uklidní.

Znovu si vzpomněl na Percey, vešel do kanceláře a zvedl telefon.

Doma to stále nikdo nebral.

Ustaranost se změnila v obavu. Lidé s dětmi a lidé s vlastní firmou vždycky telefon zvedají. Praštil sluchátkem a napadlo ho, že zavolá sousedovi, aby se na Percey podíval. Před hangár vedle kanceláře však v tu chvíli přijel velký bílý náklaďák a byl čas jít do práce. Šest hodin večer.

Když Talbot dával Carneymu k podpisu asi deset dokumentů, dorazil mladý Tim Randolph v tmavém obleku, bílé košili a úzké černé kravatě. Tim sám sebe nazýval „druhým pilotem“ a Carneymu se to líbilo. „Prvními důstojníky“ se nazývali jen zaměstnanci leteckých společností, tyhle nádhery z aerolinek, a i když Carney respektoval každého, kdo byl na pravém sedadle profesionál, jejich nabubřelost ho rozčilovala.

Vysoká brunetka Lauren, Talbotova asistentka, měla dnes na sobě své oblíbené šaty, jejichž modrý odstín dokonale ladil s logem Hudson Air – siluetou sokola nad síťovanou zeměkoulí. Naklonila se ke Carneymu a zašeptala: „Teď už to bude v pořádku, že?“

„Bude to v pohodě,“ ujistil ji Carney. Na okamžik se objali. Sally Anne ho objala také a nabídla mu na cestu dort. Odmítl. Ed Carney už chtěl vypadnout pryč. Pryč od sentimentu, pryč od obřadnosti. Pryč ze země.

A brzy taky byl. Vznášel se pět kilometrů nad zemí a pilotoval Lear 35A, nejdokonalejší soukromé letadlo na světě – stříbřitě lesklé, elegantní jako štika, bez jakéhokoliv označení nebo znaku kromě registračního čísla.

Letěli vstříc úžasnému západu slunce – dokonalý oranžový kotouč pomalu zajížděl do velkých růžově fialových mraků, které propouštěly paprsky světla.

Pouze úsvit byl stejně nádherný. A pouze bouřky zajímavější.

Na chicagské letiště O´Hare to bylo 1150 kilometrů a tuhle vzdálenost překonali za necelé dvě hodiny. Chicagské středisko řízení letového provozu je zdvořile požádalo, aby sestoupili na 4200 metrů, a pak je předalo Chicagské kontrole přistání.

Slovo si vzal Tim. „Volám Chicagskou kontrolu přistání. Lear čtyři devět Charlie Juliet ve výšce čtyři dvě stě.“

„Dobrý večer, devět Charlie Juliet,“ ozval se jeden z mnoha klidných letových dispečerů. „Sestupte a udržujte výšku dva tisíce čtyři sta. Výškoměr Chicago třicet celých jedna jedna. Očekávejte navedení na dráhu dvacet sedm vlevo.“

„Rozumím, Chicago. Devět Charlie Juliet ze čtyř dvou na dva čtyři.“

O´Hare je nejpřetíženější letiště na světě a řízení letů je právě nechalo absolvovat vyčkávací oblouk nad západním předměstím Chicaga, kde museli kroužit a čekat, až na ně přijde řada.

O deset minut později se ozval příjemný mírný hlas: „Devět Charlie Juliet, kurs nula devět nula po větru na dráhu dvacet sedm vlevo.“

„Nula devět nula. Devět Charlie Juliet,“ odpověděl Tim.

Carney se podíval na souhvězdí zářící na ocelově šedém nebi a pomyslel si: Podívej se, Percey, na ty nádherné večerní hvězdy… Zároveň pocítil snad první neprofesionální touhu v celé své kariéře. Jeho strach o Percey stoupal jako horečka. Zoufale s ní potřeboval mluvit.

„Převezmi řízení,“ řekl Timovi.

„Rozumím,“ odpověděl mladík a bez zbytečných otázek položil ruce na kormidlo.

Letová kontrola zapraskala: „Devět Charlie Juliet, sestupte na tisíc dvě stě. Udržujte kurs.“

„Rozumím, Chicago,“ řekl Tim. „Devět Charlie Juliet z dvou tisíc čtyři sta na tisíc dvě stě.“

Carney přeladil vysílačku na jinou frekvenci. Tim na něj pohlédl. „Volám do firmy,“ vysvětlil mu Carney. Když se mu ozval Talbot, požádal ho, aby ho spojil k němu domů.

Během čekání prošel Carney s Timem litanií předpřistávací kontroly.

„Úhel klapek… dvacet stupňů.“

„Dvacet, dvacet, zelená,“ odpověděl Carney.

„Kontrola rychlosti.“

„Tři sta třicet pět kilometrů za hodinu.“

Když Tim mluvil do mikrofonu – „Chicago, devět Charlie Juliet z tisíce pět set na tisíc dvě stě“ –, zaslechl Carney, že telefon v jejich manhattanském domě tisíc kilometrů odtud konečně začíná vyzvánět.

No tak, Percey. Zvedni to! Kde jsi?

Prosím…

Kontrola letů se ozvala: „Devět Charlie Juliet, snižte rychlost na tři sta. Kontaktujte věž. Hezký večer.“

„Rozumím, Chicago. Rychlost tři sta. Hezký večer.“

Tři zazvonění.

Kde, sakra, je? Co se děje?

Žaludek se mu ještě více sevřel.

Turboventilátor vyloudil skřípavý zvuk. Hydraulika zaúpěla a v Carneyho sluchátkách zapraskala statická elektřina.

„Klapky třicet,“ zavolal Tim. „Podvozek dolů.“

„Klapky třicet, třicet, zelená. Podvozek dole. Třikrát zelená.“

A pak v jeho sluchátkách konečně zaznělo ostré cvaknutí a ozvala se jeho žena. „Haló?“

Carney se hlasitě zasmál úlevou.

Chystal se promluvit, ale než stačil otevřít pusu, letadlo sebou mocně otřáslo – tak silně, že během zlomku vteřiny strhl náraz výbuchu mohutná sluchátka Carneymu z uší a odhodil oba muže na kontrolní panel. Všude kolem létaly střepiny a jiskry.

Ohromený Carney levou rukou instinktivně popadl nereagující kormidlo; pravou ruku už neměl. Obrátil se k Timovi právě ve chvíli, kdy jeho zkrvavené, na cáry roztrhané tělo zmizelo v otvoru zejícím v boku trupu.

„Ach Bože. Ne, ne…“

Celý kokpit se poté odtrhl od rozpadajícího se letadla, vyletěl do vzduchu a nechal za sebou trup, křídla i motory leara pohlceného obrovskou ohnivou koulí.

„Ach Percey,“ zašeptal Carney. „Percey…“ Jenže už před sebou neměl žádný mikrofon.

2

Kostěně žluté a velké jako asteroidy.

Na obrazovce počítače zářila zrnka písku. Před nimi seděl muž s bolestí za krkem a mžoural na ně očima – ne kvůli vadě zraku, nýbrž kvůli soustředění.

Kdesi v dálce se ozval hrom. Časně ranní obloha byla žlutá a zelená a každým okamžikem se chystala strhnout bouřka. Tohle jaro bylo rekordně vlhké.

Zrnka písku…

„Zvětšit,“ přikázal a snímek na obrazovce se poslušně zvětšil na dvojnásobek.

Zvláštní, pomyslel si.

„Kurzor dolů… stop.“

Znovu se naklonil dopředu, natáhl se a studoval obrazovku.

Písek, pomyslel si Lincoln Rhyme, je pro kriminalistu potěšením: jsou to kousky kamene – někdy smíchané s jiným materiálem – o velikosti od půl do dvou milimetrů (větší je štěrk, menší je bahno). Drží se na pachatelově oblečení jako lepidlo, aby z něj pak na místě činu nebo v úkrytu opadal a umožnil přiřadit vraha k zavražděnému. Písek taky krásně napoví, kde se podezřelý poflakoval. Matný písek znamená poušť. Čirý písek pláž. Amfibol Kanadu a obsidián Havaj. Křemen a matné vyvřeliny charakterizují Novou Anglii a hladký šedý magnetit západní část Velkých jezer.

Odkud však pochází tenhle písek, to Rhyme netušil. Většina newyorského písku se skládá z křemene a živce. Na Long Island Sound je kamenitý, u Atlantiku prachový, u řeky Hudson blátivý. Jenže tenhle písek byl bílý, zářivý, drsný a smíchaný s drobnými červenými kuličkami. A co mají znamenat ty kroužky? Bílé kamenné kroužky připomínající miniaturního naporcovaného kalmara. Nic podobného Rhyme v životě neviděl.

Tahle hádanka mu nedala spát až do čtyř ráno. Zrovna odeslal vzorek písku jednomu kolegovi do kriminalistické laboratoře FBI ve Washingtonu. Posílal ho jen velice neochotně – Lincoln Rhyme nesnášel, když na jeho otázky odpovídá někdo jiný.

Za oknem vedle postele zaregistroval nějaký pohyb a pohlédl tím směrem. Jeho sousedé – dva statní sokoli stěhovaví – už byli vzhůru a chystali se letět na lov. Těšte se, holubi, pomyslel si Rhyme. Zvedl hlavu a zaklel. Tentokrát ovšem ne nad tímhle „nespolupracujícím“ důkazem, nýbrž nad blížícím se vyrušením.

Na schodech se ozvaly rázné kroky. Thom vpustil do domu návštěvníky a Rhyme o žádné návštěvníky nestál. Vztekle se podíval do chodby. „Ach ne, teď ne, proboha.“

Návštěvníci ho však samozřejmě neslyšeli – a i kdyby ano, stejně by je to nezastavilo.

Jsou dva.

Jeden těžký, druhý ne.

Krátce zaklepali na dveře a vstoupili do pokoje.

„Lincolne.“

Rhyme cosi zabručel.

Lon Sellitto pracoval jako detektiv prvního stupně u newyorské policie a byl to on, komu na schodech patřily těžké kroky. Vedle něj šlapal jeho mladší a štíhlejší kolega Jerry Banks v elegantním šedém obleku z jemné látky. Svůj pečlivě udržovaný účes si přidržoval tužidlem – Rhyme cítil propan, izobutan a vinylacetát –, ale stejně mu na hlavě trčel kouzelný ježek.

Zaoblený Sellitto se rozhlédl po ložnici o rozměrech šest krát šest metrů. Na stěnách nevisel ani obrázek. „Co se tu změnilo, Linku? Tady v pokoji?“

„Nic.“

„Hej, já vím – je tu čisto,“ vyhrkl Banks, než si uvědomil své faux pas.

„Jasně, je tu čisto,“ přitakal Thom, který vypadal jako ze škatulky ve svých žlutohnědých kalhotách, bílé košili a květované kravatě, kterou Rhyme považoval za zbytečně křiklavou, přestože ji Thomovi sám nechal objednat na dobírku. Thom už se o Rhyma staral několik let. Přestože ho Rhyme dvakrát vyhodil a jednou Thom odešel sám, kriminalista svého stoického ošetřovatele vždy povolal zpátky. Thom toho věděl o kvadruplegii dost na to, aby mohl být lékař, a o soudní kriminalistice se toho od Lincolna Rhyma dozvěděl tolik, že by mohl být i detektivem. Jenže Thom byl plně spokojen s povoláním, které pojišťovna nazývala „poskytovatel péče“, jakkoliv Rhyme a Thom tímto výrazem pohrdali. Rhyme Thomovi říkal různě; nazýval ho svou „kvočnou“ nebo svou „odplatou“ a obě tato oslovení naplňovala ošetřovatele bezmeznou rozkoší. Nyní Thom manévroval mezi návštěvníky. „Jemu se to nelíbilo, ale zavolal jsem úklidovou četu a nechal pokoj uklidit. V podstatě to tu museli vykouřit. Celý den se mnou pak nemluvil.“

„Žádný úklid nebyl třeba. Teď nemůžu nic najít.“

„Jenže ty nic hledat nemusíš, ne?“ opáčil Thom. „Od toho jsem tu já.“

Rhyme ovšem neměl na žerty náladu. Otočil se k Sellittovi. „Tak co je?“

„Máme případ. Mysleli jsme, že bys nám možná chtěl pomoct.“

„Mám práci.“

„Co to tady máte?“ zeptal se Banks a přistoupil k novému počítači vedle Rhymovy postele.

„Nojó,“ zašklebil se Thom, „Lincoln teď jde s dobou. Předveď jim to, Lincolne. Předveď jim to.“

„Nechci jim nic předvádět.“

Zaburácel další hrom, ale nespadla ještě ani kapka. Příroda si už zase tropila žerty.

„Ukaž jim, jak to funguje,“ trval na svém Thom.

„Nechci.“

„To jsou jen rozpaky.“

„Thome,“ zabručel Rhyme.

Jenže mladý ošetřovatel věnoval výhrůžkám stejně málo pozornosti jako obviňování. Potáhl si svou odpornou – či snad stylovou – hedvábnou kravatu. „Já nevím, proč se tak chová. Onehdy byl na celou tu sestavu strašně pyšný.“

„Nebyl.“

Thom pokračoval: „Tahle krabice,“ ukázal na béžovou bedýnku, „vede k počítači.“

„Hohó, dvě stě megahertzů?“ zeptal se Banks a kývnul směrem k počítači. Ve snaze vyhnout se Rhymovu nasupenému pohledu však otázku spolkl jako sova žábu.

„Jo,“ přisvědčil Thom.

Lincolna Rhyma však počítače nezajímaly. V tuto chvíli Lincolna Rhyma zajímaly pouze mikroskopické kroužky naporcovaných kalmarů a písek, ve kterém byly rozesety.

„A do počítače vede mikrofon,“ pokračoval Thom. „Ať Lincoln řekne cokoliv, počítač to rozluští. Chvilku trvalo, než se naučil rozumět jeho hlasu. Lincoln strašně huhňal.“

Po pravdě řečeno byl Rhyme s celou sestavou docela spokojen – počítač rychlý jako blesk, speciálně vyrobená řídicí jednotka a hlasově ovládaný software. Pouhým slovem mohl Rhyme přikázat kurzoru, aby udělal cokoliv, co dokáže člověk s klávesnicí a myší. Mohl taky diktovat text, zesílit nebo ztlumit topení, rozsvítit nebo zhasnout světla, pustit si televizi nebo hudbu, psát dokumenty, telefonovat a odesílat faxy.

„Dokonce umí skládat hudbu,“ řekl Thom návštěvníkům. „Stačí mu říct, jaké noty má zapsat na osnovu.“

„To mi tak k něčemu je,“ řekl Rhyme kysele. „Skládat hudbu.“

Kvadruplegik typu C4 – Rhyme měl poraněný čtvrtý krční obratel – mohl bez obtíží kývat hlavou. Také dokázal krčit rameny, i když ne tak odmítavě, jak by si přál. Jeho parádním kouskem pak bylo pohnout levým prsteníčkem o několik milimetrů v libovolném směru. Tohle byl za posledních několik let jeho veškerý tělesný repertoár; skládání sonáty pro housle teď zjevně nebylo na pořadu dne.

„A taky dokáže hrát hry,“ řekl Thom.

„Nesnáším hry. Žádné hry nehraju.“

Sellitto, který Rhymovi ze všeho nejvíce připomínal obrovskou rozestlanou postel, zamžoural na počítač, ale ten ho očividně nechával klidným. „Lincolne,“ začal ztěžka. „Máme závažný případ. My a federálové. Včera v noci jsme narazili na problém.“

„Spíš hlavou do zdi,“ troufl si říct Banks.

„Mysleli jsme… no, já jsem myslel, že bys nám s tím chtěl pomoct.“

Chtěl pomoct?

„Teď na něčem dělám,“ vysvětloval Rhyme. „Pro Perkinse, kdyby tě to zajímalo.“ Thomas Perkins byl zvláštní agent FBI, který velel manhattanské pobočce. „Pohřešují jednoho z Dellrayových zvědů.“

Zvláštní agent Fred Dellray, zasloužilý veterán FBI, měl pod palcem většinu tajných agentů manhattanské pobočky. Sám kdysi fungoval jako špičková tajná spojka a za svou práci získal pochvalu od samotného ředitele. Ale teď jeden z jeho agentů, Tony Panelli, záhadným způsobem zmizel.

„Perkins nám o tom říkal,“ ozval se Banks. „Pěknej oříšek.“

Rhyme při téhle otřepané frázi obrátil oči v sloup. I když nemohl popřít, že to všechno skutečně byl pěknej oříšek. Panelli kolem deváté večer zmizel ze svého auta stojícího naproti Federální budovy uprostřed Manhattanu. Ulice už sice nebyly přeplněné, ale taky nebyly prázdné. Motor auta, které patřilo úřadu, běžel naprázdno a dveře zůstaly otevřené. Nikde žádná krev, žádné stopy po výstřelu, žádné otisky bot, které by naznačovaly zápas. A žádní svědkové – tedy alespoň ne takoví, kteří by byli ochotni mluvit.

Vážně pěknej oříšek.

Perkins měl k dispozici zkušenou vyšetřovací jednotku včetně skupiny pro sběr materiálních důkazů. Tuhle skupinu ovšem kdysi zakládal Rhyme, a tak Dellray požádal o prohledání místa zmizení právě jeho. Policista, který na místě činu pracoval jako Rhymův partner, strávil v Panelliho autě celé hodiny, aby z něj nakonec vylezl bez jediného neidentifikovaného otisku, s deseti pytlíky bezcenných stopových důkazů – a snad s jediným možným vodítkem v podobě několika tuctů zrnek tohohle prazvláštního písku.

Zrnka nyní zářila na obrazovce počítače a byla hladká a obrovská jako nebeská tělesa.

Sellitto pokračoval: „Jestli nám pomůžeš, Lincolne, Perkins na ten Panelliho případ přidělí někoho jiného. Myslím, že bys sám tenhle případ chtěl.“

Zase to sloveso – chtít. O co tu vlastně jde?

Rhyme se Sellittem před lety pracoval na nejzávažnějších případech vražd. Byly to skutečné oříšky – navíc pod dohledem veřejnosti. Znal Sellitta stejně dobře jako kteréhokoliv jiného poldu. Obvykle příliš nedůvěřoval své schopnosti vyznat se v lidech (jeho bývalá žena Blaine mu říkala – často a dopáleně –, že by uviděl nábojnici na kilometr daleko, a přitom si nevšiml člověka stojícího před ním), jenže teď mu bylo jasné, že mu Sellitto něco tají.

„Dobrá, Lone. Tak o co běží? Vyklop to.“

Sellitto kývl na Bankse.

„Phillip Hansen,“ řekl mladý detektiv významně a zvedl tenké obočí.

Rhyme znal tohle jméno pouze z novinových titulků. Hansen – velkorysý a tvrdě pracující byznysmen původem z floridské Tampy – vlastnil v Armonku ve státě New York velkoobchod. Podnik byl pozoruhodně úspěšný a z Hansena se díky němu stal multimilionář. Na amatérského podnikatele se mu docela dobře dařilo. Nikdy nemusel shánět zákazníky, nikdy si neplatil reklamu, nikdy neměl problémy s pohledávkami. A pokud měla firma PH Distributors vůbec nějaké minus, pak to byla skutečnost, že federální vláda i stát New York vynakládali obrovskou energii, aby společnost zlikvidovali a jejího prezidenta posadili do vězení. Protože komoditou, kterou Hansenova firma prodávala, nebyla použitá vozidla z nadbytečných vojenských zásob, jak Hansen tvrdil, nýbrž zbraně, obvykle ilegálně dovezené nebo rovnou ukradené z vojenských základen. Toho roku byli při únosu vojenského nákladního auta převážejícího zásilku lehkých zbraní do New Jersey zabiti poblíž mostu George Washingtona dva vojíni. Za únosem stál Hansen – jenže tuhle skutečnost federální zástupce i vrchní státní zástupce státu New York sice znali, ale nemohli ji dokázat.

„Bušíme do toho s Perkinsem společně,“ pokračoval Sellitto. „Pomáhá nám i vojenská kriminálka. Ale zatím je všecko na hovno.“

„Nikdo ho nikdy nepráskne,“ řekl Banks. „Nikdy.“

Rhyme nemohl než souhlasit, že na člověka jako Hansen se nikdo neodváží nic vytáhnout.

Mladý detektiv pokračoval: „Až minulý týden jsme konečně dosáhli pokroku. Ten Hansen je pilot, víte? A jeho firma má skladiště na letišti Mamaroneck – to je nedaleko White Plains. Soudce nám podepsal papíry k prohlídce, ale pochopitelně jsme tam nic nenašli. Až minulý týden o půlnoci. Letiště bylo zavřené, ale zůstalo tam pár lidí, co dělali přesčas. A ti viděli, jak chlápek, jehož popis odpovídal Hansenovi, přijel ke svému soukromému letadlu, naložil do něj pár velkých pytlů a odletěl. Bez povolení. Mimo letový plán, prostě si odletěl. Za čtyřicet minut se vrátil, nasedl zpátky do auta a vyrazil pryč, že málem propálil gumy. Bez pytlů. Svědci předali jeho registrační číslo na Federální úřad pro letectví. Tam se ukázalo, že letadlo patřilo přímo Hansenovi, ne jeho firmě.“

„Takže zřejmě viděl, že už čmucháte moc blízko, a chtěl se zbavit něčeho, co ho usvědčovalo z těch vražd,“ řekl Rhyme. Začínal chápat, proč chtěli, aby jim pomohl. Rozhořel se v něm plamínek zájmu. „A řízení letů ho nezachytilo?“

„Na chvíli ho mělo letiště LaGuardia. Mířil přímo nad Long Island Sound. Pak asi na deset minut sestoupil pod radar.“

„A vy jste si promítli, jak daleko nad Long Island se mohl dostat. Máte tam potápěče?“

„Jo. Bylo nám jasné, že až se Hansen dozví, že máme tři svědky, vezme nám roha. A tak jsme ho do pondělka zašili. Do federální vazby.“

Rhyme se zasmál. „A soudce vám něco takového zbaští?“

„Jo, ten let byl značně riskantní,“ řekl Sellitto. „Navíc při něm porušil nějaké pitomé předpisy a způsobil obecné ohrožení. Letěl mimo letový plán a pod minimální předepsanou výškou.“

„A co na to náš pan Hansen?“

„Ví, jak to chodí. Při zatčení ani nepípl a vyšetřovatelům neřekl ani slovo. Jeho obhájce všechno popírá, připravuje žalobu za nezákonné zatčení a tak dále a tak dále… Takže jestli do pondělka najdeme ty zasrané pytle, předstoupíme před velkou porotu a prásk! Odstřelíme ho.“

„Za předpokladu,“ poznamenal Rhyme, „že v těch pytlích bude něco usvědčujícího.“

„To si piš, že tam bude něco usvědčujícího.“

„Jak to víš?“

„Protože Hansen má strach. Najal si člověka, aby zabil svědky. A jednoho z nich už dostal. Včera večer mu nad Chicagem vyhodil do vzduchu letadlo.“

A oni chtějí, pomyslel si Rhyme, abych ty pytle našel… Napadaly ho fascinující otázky. Bylo by možné stanovit přesnou polohu letadla nad vodou na základě vysrážené soli nebo hmyzu nalezeného na přední hraně křídla? Dala by se vypočítat doba smrti takového hmyzu? A co koncentrace soli a průmyslových odpadů ve vodě? Mohly by motory nebo křídla letadla letícího tak nízko nad vodou zachytit zbytky řas, které by se usadily na trupu nebo na ocase?

„Budu potřebovat nějaké mapy Long Island Sound,“ začal. „Taky projektovou dokumentaci toho letadla…“

„Ehm, Lincolne, proto tu nejsme,“ řekl Sellitto.

„Kvůli těm pytlům ne,“ dodal Banks.

„Ne? A kvůli čemu?“ Rhyme si z čela odhodil obtížný pramen černých vlasů a zamračil se na mladého policistu.

Sellitto opět projel očima béžovou krabici řídicí jednotky. Vyrážely z ní matně červené, žluté a černé kabely, které ležely svinuté na podlaze jako vyhřívající se hadi.

„Chceme, abys nám pomohl najít toho zabijáka. Toho chlapa, kterého si najal Hansen. Abychom ho zadrželi, než dopadne další dva svědky.“

„A dál?“ Rhyme viděl, že Sellitto stále ještě neřekl všechno, co mu leží na srdci.

Detektiv se podíval z okna a řekl: „Zdá se, že je to Tanečník, Lincolne.“

„Rakvový tanečník?“

Sellitto se ohlédl a přikývl.

„Víte to určitě?“

„Prý měl před pár týdny nějakou zakázku ve Washingtonu. Zavraždil tam kongresového asistenta zapleteného do obchodu se zbraněmi. Prošli jsme záznamy a zjistili, že z telefonní budky před Hansenovým domem někdo volal do hotelu, kde v té době Tanečník bydlel. Musí to být on, Lincolne.“

Zrnka písku na obrazovce, velká jako asteroidy a hladká jako ženská ramena, naprosto přestala Rhyma zajímat.

„No,“ řekl tiše, „tak to je vážně problém, co?“

3

Vzpomínala:

Včerejší mrholení za oknem ložnice a do něj naléhavé cvrlikání telefonu.

Pohrdavě na telefon pohlédla, jako by za její nevolnost, děsivou bolest hlavy a oslepující záblesky pod víčky mohla telefonní společnost.

Nakonec se postavila na nohy a na čtvrté zazvonění zvedla sluchátko.

„Haló?“

Zaslechla dutou ozvěnu spojení mezi vysílačkou a pevnou linkou.

A pak hlas. Možná.

Zasmání. Možná.

Strašlivý hluk. Cvaknutí. A ticho.

Žádný obsazovací tón. Jen ticho, přehlušované burácivými dozvuky v jejích uších.

Haló? Haló?

Zavěsila telefon, vrátila se na gauč, pozorovala večerní déšť a dívala se, jak se větve ohýbají a zase narovnávají ve větru jarní bouřky. Pak znovu usnula. O půl hodiny později zazvonil telefon znovu, aby jí oznámil, že letadlo Lear devět Charlie Juliet se během přistávacího manévru zřítilo a při nehodě zahynul její manžel a mladý Tim Randolph.

Teď, v tomhle kalně šedém ránu, již Percey Rachael Clayová věděla, že onen tajemný telefonát včera večer byl od jejího muže. Ron Talbot, který nakonec sebral odvahu a telefonicky podal Percey zprávu o nehodě, jí také vysvětlil, že zhruba v době výbuchu letadla jí spojoval hovor.

Edův smích…

Haló? Haló?

Percey odzátkovala malou cestovní láhev a trochu se napila. Vzpomněla si na větrný den tehdy před lety, kdy s Edem letěli plováky vybavenou Cessnou 180 k ontarijskému Rudému jezeru, přistáli s nějakými dvěma litry paliva v nádrži a svůj šťastný přílet oslavili láhví neznačkové kanadské whisky, která jim způsobila nejúděsnější kocovinu v životě. Ta vzpomínka jí vehnala do očí stejné slzy jako tehdy bolest hlavy.

„No tak, Percey, to už by stačilo, ne?“ řekl muž sedící na pohovce v obývacím pokoji a ukázal na láhev. „Prosím.“

„Dobře, dobře,“ odpověděla chraplavě s dobře skrývaným sarkasmem. „Jasně.“ A napila se znovu. Měla chuť na cigaretu, ale odolala. „Proč mi, k čertu, volal během přistání?“ zeptala se.

„Možná měl o tebe strach,“ podotkl Brit Hale. „Kvůli tvé migréně.“

Hale stejně jako Percey předešlou noc nespal. Talbot sdělil zprávu o nehodě i jemu a Hale přijel ze svého bytu v Bronxville, aby byl Percey nablízku. Zůstal u ní celou noc a pomáhal jí vyřídit nezbytné telefonáty. Jejím rodičům v Richmondu tu zprávu neoznámila Percey, ale právě on.

„Nic takového neměl dělat, Brite. Volat mi během přistání.“

„To ale nijak nesouvisí s tím, co se stalo,“ řekl Hale jemně.

„Já vím,“ odvětila.

Znali se už celá léta. Hale byl jedním z prvních pilotů u Hudson Air a první čtyři měsíce pracoval zadarmo, než mu došly úspory a musel neochotně požádat Percey o nějakou mzdu. Nikdy se nedozvěděl, že mu ji byla nucena vyplatit ze svých vlastních úspor, protože společnost během prvního roku existence nevykázala žádný zisk. Hale připomínal přísného hubeného učitele. Ve skutečnosti však byl dosti lehkovážný – dokonalý protipól Percey – a navíc to byl nenapravitelný vtipálek, o kterém se vědělo, že by byl schopen obrátit letadlo, kdyby se pasažéři chovali drze a nepřístojně, a nechat ho vzhůru nohama tak dlouho, dokud by se neuklidnili. Hale často sedával na pravém sedadle po boku Percey a byl to její nejoblíbenější druhý pilot na světě. „Létat s vámi je mi ctí, madam,“ říkával a nedokonale se snažil napodobit Elvise Presleyho. „Mockrát vám děkuji.“

Bolest v Perceyiných očích už téměř zmizela. Percey ztratila mnoho přátel – většinou při nehodách – a věděla, že psychická ztráta utišuje fyzickou bolest.

Stejně jako whisky.

Znovu si lokla z láhve. „Sakra, Brite.“ Klesla na pohovku vedle něj. „Zatracená práce.“

Hale ji objal svou silnou paží. Opřela mu hlavu s černými kudrnatými vlasy o rameno. „To bude dobrý, holka,“ řekl. „Slibuju. Jak ti můžu pomoct?“

Zavrtěla hlavou. Na tuhle otázku neexistovala odpověď.

Po dalším loku bourbonu se podívala na hodiny. Devět ráno. Každou chvíli dorazí Edova matka. A pak přátelé, příbuzní… Naplánovat smuteční obřad…

Je toho tolik.

„Musím zavolat Ronovi,“ řekla. „Musíme něco dělat. Společnost…“

U aerolinek a charterových společností mělo slovo „Společnost“ jiný význam než v jiných oborech. Společnost s velkým „es“ byla živou bytostí. Hovořilo se o ní s úctou, obavami nebo pýchou. A někdy i s žalem. Edova smrt zasadila ránu do života mnoha lidí včetně Společnosti a tohle zranění mohlo být docela klidně smrtelné.

Je toho tolik…

Jenže Percey Clayová, žena, která nikdy nepropadala panice, která s ledovým klidem zvládala holandské přemety, prokletí letadel Lear 23, a která dokázala srovnat sestupné spirály, jež by leckterého zkušeného pilota poslaly do vývrtky, tu teď seděla na pohovce zcela ochrnutá. To je zvláštní, pomyslela si jakoby z jiného světa, nemůžu se pohnout. Podívala se na své ruce a nohy, aby se ujistila, že nejsou mrtvolně bledé a bezkrevné.

Ach Ede…

Ale ten povzdech patřil i Timu Randolphovi. Byl to druhý pilot k pohledání a dobří první důstojníci byli dnes vzácností. Vybavila si jeho svěží okrouhlou tvář, která jí připomínala Eda zamlada. Nepopsatelným způsobem se šklebil. Byl ostražitý a poslušný, ale taky přísný – a nikdy neudílel nesmyslné příkazy. Ani samotné Percey, když mu svěřila velení letadla.

„Potřebuješ kávu,“ poznamenal Hale a zamířil do kuchyně. „Udělám ti pravé dvojité cappuccino.“

Jeden z jejich oblíbených vtipů se týkal kávy pro padavky. Oba cítili, že skuteční piloti pijí pouze kávu Maxwell House nebo Folgers.

Dnes ovšem Haleovi o kávu nešlo. Chtěl říct: Odlož už ten chlast. Percey si jeho narážku vzala k srdci. Zašpuntovala láhev a s hlasitým ťuknutím ji upustila na stůl. „Dobrá, dobrá.“ Vstala a začala se procházet po pokoji. Zahlédla se v zrcadle. Ksicht jako mopslík. Černé vlasy v umíněných nepoddajných kudrlinách. (Během mučivého dospívání se ve chvílích naprostého zoufalství stříhala na ježka. Já jim ukážu. I když jediným výsledkem téhle vzpoury přirozeně bylo, že si z ní všechny ty okouzlující dívky na richmondské Lee School utahovaly ještě víc.) Percey měla štíhlou postavu a mramorově černé oči, o kterých její matka neustále prohlašovala, že jsou její nejvzácnější předností. Chtěla říct jedinou předností. Předností, na kterou muži samozřejmě zvysoka kašlali.

Dnes se pod těma očima rýsovaly tmavé kruhy a její pokožka byla beznadějně popelavá – jako kůže kuřáka. Pamatovala si to z doby, kdy kouřila dvě krabičky marlborek denně. Dírky v ušních lalůčcích jí už dávno zarostly.

Skrze stromy vyhlédla z okna na ulici před domem. Sledovala rušný provoz a něco jí blesklo hlavou. Něco znepokojivého.

Ale co? Co to bylo?

Pocit zase zmizel, když ho přerušilo zvonění zvonku.

Otevřela dveře, před kterými stáli dva statní policisté.

„Paní Clayová?“

„Ano.“

„Newyorská policie.“ Prokázali se služebními průkazy. „Přišli jsme vám poskytnout ochranu, než přijdeme na příčinu té nehody vašeho muže.“

„Pojďte dál,“ řekla. „Je tu i Brit Hale.“

„Pan Hale?“ řekl jeden z policajtů a kývl. „On je tady taky? Fajn. Pár našich westchesterských kolegů jsme poslali i k němu.“

V tu chvíli se Percey podívala za policisty na ulici a cosi jí blesklo hlavou.

Obešla oba policisty a stoupla si na verandu.

„Byli bychom raději, kdybyste zůstala uvnitř, paní Clayová…“

Zadívala se na ulici. Co to jenom je?

A pak jí to došlo.

„Myslím, že je tam něco, o čem byste měli vědět,“ řekla policistům. „Černá dodávka.“

„Cože?“

„Černá dodávka. Včera tam stála černá dodávka.“

Jeden z policistů vytáhl blok. „Myslím, že byste nám o tom měla něco povědět.“

„Počkej,“ řekl Rhyme.

Lon Sellitto přerušil vyprávění.

Rhyme nyní zaslechl zvuk dalších kroků, které nebyly ani těžké, ani lehké. Věděl, komu patří. Tohle nebyla dedukce. Tenhle charakteristický rytmus slyšel už mnohokrát.

Na horním konci schodiště se objevila nádherná tvář Amélie Sachsové s dlouhými rudými vlasy. Rhyme si všiml, že Amélie na okamžik zaváhala, než vstoupila do místnosti. Měla na sobě kompletní policejní uniformu v barvě námořnické modři; chyběl jí jen klobouček a kravata. V ruce držela nákupní tašku z Jefferson Market.

Jerry Banks se na ni usmál. Jeho oblouznění Amélií bylo bezmezné, zjevné a jen malinko nepatřičné – mnoho pochůzkářek za sebou koneckonců nemělo kariéru modelky na Madison Avenue jako Amélie Sachsová. Banksův pohled ani obdiv však nebyl z druhé strany opětován a mladík – sám pohledný muž i přes špatně oholenou tvář a ulízanou pěšinku – se smířil s tím, že se bude muset trápit svou nešťastnou láskou dál.

„Ahoj, Jerry,“ řekla Amélie. Kývla i na Sellitta a dodala uctivé „pane“. (Sellitto měl hodnost poručíka a byl na oddělení vražd živou legendou. Sachsová v sobě měla policejní geny a u rodinného stolu i na akademii ji naučili úctě ke starším.)

„Vypadáte unaveně,“ poznamenal Sellitto.

„Nespala jsem,“ řekla. „Hledám písek.“ Vytáhla z nákupní tašky asi deset igelitových sáčků. „Sbírala jsem venku vzorky.“

„Fajn,“ řekl Rhyme. „Ale to už neplatí. Odvolali nás.“

„Odvolali?“

„Ve městě se někdo objevil. A my ho musíme chytit.“

„Kdo?“

„Jistý zabiják,“ řekl Sellitto.

„Profík?“ zeptala se Sachsová. „Organizovaný zločin?“

„Profík ano,“ přitakal Rhyme. „Ale napojení na OZ nám není známo.“ Organizovaný zločin byl přitom největším dodavatelem nájemných vrahů v zemi.

„Je na volné noze,“ vysvětloval Rhyme. „Říkáme mu Rakvový tanečník.“

Sachsová zvedla obočí, zarudlé od škrábání nehtem. „Proč?“

„Pouze jedna z jeho obětí se dostala do jeho blízkosti a vydržela naživu dost dlouho na to, aby nám poskytla alespoň pár podrobností. Ten chlap má – nebo alespoň měl – na paži tetování: Smrtka tančí se ženou před rakví.“

„No, tohle je teda něco do kolonky ,zvláštní znamení‘ ve zprávě o případu,“ zašklebila se Amélie. „Co o něm ještě víte?“

„Běloch, věk mezi třiceti až čtyřiceti. Šmytec.“

„Ověřili jste to tetování?“ zeptala se Sachsová.

„Samozřejmě,“ odpověděl Rhyme suše. „Až na kraj světa.“ Myslel to doslova. Žádné policejní oddělení v žádném větším městě na celém světě nemělo podobné tetování v záznamech.

„Omluvte mě, pánové a dámo,“ ozval se Thom. „Máme tu práci.“ Konverzace ustala a mladík se jal svého šéfa obracet. Tenhle úkon pomáhal Rhymovi pročistit plíce. U kvadruplegiků získávají časem určité části těla jakýsi osobní rozměr; pacienti k nim mají zvláštní vztah. Když si Rhyme při vyšetřování místa činu před lety těžce pochroumal páteř, jeho ruce a nohy se změnily v jeho největší nepřátele a Rhyme vynaložil obrovské úsilí, aby je přinutil dělat, co chce. Jenže ony zvítězily – bez boje – a zůstaly dřevěné jako poleno. Pak se Rhyme utkal s mučivými křečemi, které nemilosrdně zachvacovaly celé jeho tělo. Snažil se je přimět, aby pominuly. Nakonec skutečně pominuly – i když se zdálo, že samy od sebe. Rhyme přivítal jejich porážku, ale za vítěze se prohlásit nemohl. Později se zaměřil na drobnější obtíže a rozdal si to s plícemi. Po roce rehabilitace se konečně dokázal zbavit ventilátoru. Dýchací trubici vyndali a Rhyme mohl dýchat sám. Bylo to jeho jediné vítězství nad svým tělem a Rhyme v sobě neustále choval temné podezření, že jeho plíce jen čekají na vhodnou příležitost, aby mu to mohly vrátit. Byl přesvědčen, že do roka dvou zemře na zápal nebo rozedmu.

Lincolnu Rhymovi představa smrti nikterak nevadila. Jenže existovalo přespříliš způsobů, jak zemřít, a on byl odhodlán odejít ze světa příjemným způsobem.

„Nějaká vodítka?“ přerušila jeho rozjímání Sachsová. „Poslední známá adresa?“

„Naposledy byl hlášen z D. C.,“ pronesl Sellitto svým nedbalým brooklynským přízvukem. „To je všecko. Nic víc nemáme. Ale občas se o něm něco doslechnem. Vlastně spíš Dellray a jeho práskači a informátoři. Tenhle Tanečník je jako deset různých lidí. Plastiky uší, obličejové implantáty, silikon, přidává si jizvy, vyhlazuje si jizvy, přibírá na váze, ubírá na váze… Jednou stáhl mrtvole kůži – sundal ji chlápkovi z rukou a nasadil si ji jako rukavice, aby zmátl pátračku falešnýma otiskama.“

„Mě ne,“ připomněl Rhyme. „Mě nezmátl.“

I když jsem ho stejně nakonec nedostal, pomyslel si hořce.

„Všechno si plánuje,“ pokračoval detektiv. „Odvede pozornost a jde na věc. Provede práci a pak za sebou sakramentsky dobře zamete.“ Sellitto se odmlčel a vypadal až příliš neklidně na člověka, který si pronásledováním zabijáků vydělává na živobytí.

Rhyme se právě díval z okna, takže si náhlé zamlklosti svého bývalého kolegy nevšiml. „Ten případ s tím stáhnutím kůže,“ pokračoval ve výkladu, „byl Tanečníkův poslední kšeft v New Yorku. Je to nějakých pět šest let. Jeden wallstreetský investiční bankéř si ho najal, aby zabil jeho společníka. Tanečník odvedl dokonalou a čistou práci. Přijel jsem s pátračkou na místo činu a začali jsme dělat rošt. Jeden z techniků zvedl z odpadkového koše zmačkaný papír. V tu chvíli v koši vybuchla nálož pentritu. Asi čtvrt kila, s příměsí benzinu. Zabilo to oba techniky a zničilo prakticky všechny stopy.

„To mě mrzí,“ řekla Sachsová. Rozhostilo se napjaté ticho. Amélie byla už více než rok Rhymovou žákyní a kolegyní a také se s ním celou tu dobu přátelila. Někdy u něj i přenocovala; spala na gauči nebo dokonce – ve vší počestnosti – v Rhymově speciální půltunové posteli Clinitron. Většinou se bavili o soudní kriminalistice a Rhyme jí na dobrou noc vyprávěl pohádky o pátráních po masových vrazích a geniálních vloupačkách. Osobním záležitostem se obecně vyhýbali. Také nyní se Amélie omezila na pouhé: „Muselo to být strašné.“

Rhyme odmítl upjatý projev sympatií zavrtěním hlavy a pohlédl na prázdnou stěnu. Jistou dobu visely po celém pokoji umělecké plakáty přilepené na stěnách obyčejnou náplastí. Už dlouho byly pryč, ale Rhyme se teď pokoušel spojit očima kousky náplasti, které na stěnách ještě zůstaly. Vytvářely jakousi pokřivenou hvězdu a Rhyme pocítil někde hluboko uvnitř prázdné zoufalství, když si v duchu přehrával otřesnou scénu po výbuchu a před očima se mu objevila spálená a zmrzačená těla jeho lidí.

„A ten chlap, který Tanečníka najal,“ přerušila ticho Sachsová, „ho nebyl ochoten prásknout?“

„Jasně, že byl. Ale sám toho moc nevěděl. Peníze s písemnými instrukcemi hodil do poštovní schránky. Žádná elektronická spojení, žádná čísla účtů. Nikdy se osobně nesetkali.“ Rhyme se zhluboka nadechl. „Jenže nejhorší na tom bylo, že bankéř, co si tu vraždu zaplatil, si to pak rozmyslel. Praskly mu nervy. Jenže se už neměl jak s Tanečníkem spojit. A stejně by to bylo marné. Tanečník mu to předem řekl jasně: ,Už se to nedá odvolat.‘“

Sellitto stručně informoval Sachsovou o případu Phillipa Hansena, o svědcích, kteří viděli o půlnoci vzlétnout jeho letadlo, a o včerejším výbuchu bomby.

„A kdo jsou ostatní svědkové?“ zeptala se.

„Percey Clayová, žena toho Carneyho, kterého včera večer zabili v letadle. Je prezidentkou jejich společnosti Hudson Air Charters. Její muž tam byl viceprezidentem. A druhým svědkem je Britton Hale. To je pilot, který pro ně pracuje. Poslal jsem za nima chůvy, aby na ně dohlídli.“

„Nechal jsem zavolat Mela Coopera,“ ozval se Rhyme. „Bude dole dělat laborku. Na tom Hansenově případu budeme dělat s federálama, takže nám přidělí Freda Dellraye. V případě potřeby budeme mít k dispozici jejich agenty a okrsková policie už pro Clayovou a Halea vyklízí jeden barák určený pro ochranu svědků.“

Do Rhymova vyprávění se náhle vmísily živé vzpomínky, takže Rhyme na chvíli zapomněl, co vlastně říká. Před očima se mu znovu objevil obraz kanceláře, kde Tanečník před pěti lety nastražil bombu.

Rhyme vzpomínal: odpadkový koš, rozevřený jako černá růže. Závan výbušniny – dusivý pach nějaké chemické látky, který se naprosto nepodobal kouři z hořícího dříví. Sametově rozpraskané ohořelé dřevo. Spálená těla jeho techniků, zkroucená plameny do postoje připomínajícího rohovníky.

Od hrůzného snění Rhyma zachránilo až bzučení faxu. Jerry Banks odtrhl první stránku. „Zpráva z místa havárie,“ oznámil.

Rhyme prudce otočil hlavu k přístroji. „Je čas dát se do práce, kluci a holky!“

Umýt je. Umýt.

Jsou už ty ruce čisté, vojíne?

Už skoro budou, pane.

Urostlý pětatřicátník stál na toaletě kavárny na Lexington Avenue a byl zcela zabrán do své činnosti.

Drhnout, drhnout, drhnout…

Zarazil se a pohlédl na dveře pánských záchodků. Zdálo se, že nikoho nezajímá, že už tu stojí skoro deset minut.

A znovu drhnout.

Stephen Kall zkoumal svou pokožku a velké zarudlé klouby.

Vypadají čistě, vypadají čistě. Nikde žádní červi. Ani jeden.

Cítil se výborně, když sjel s černou dodávkou z ulice a zaparkoval ji hluboko v podzemní garáži. Zezadu vytáhl veškeré potřebné nástroje, vylezl po rampě nahoru a zmizel v rušné ulici. V New Yorku už pracoval několikrát, ale nikdy si nezvykl na všechny ty lidi, na tisíce lidí jen v tomhle bloku.

Je mi z nich odporně.

Jak z kroutících se červů.

A tak se stavil sem, aby se na záchodku trošku vydrhl.

Ty s tím ještě nejsi hotov, vojíne? Ještě musíš zasáhnout dva cíle.

Už to bude, pane. Před pokračováním operace musím odstranit riziko stopových důkazů, pane.

Och, pro lásku Boží…

Horká voda mu stříkala po rukou. Drhl si je kartáčem, který s sebou nosil v plastikovém pytlíku. Vytlačil ze zásobníku další dávku růžového mýdla. A znovu drhnout.

Nakonec své červené ruce pozorně prozkoumal a vysušil si je proudem horkého vzduchu. Žádné ručníky, žádná zrádná vlákna.

A žádní červi.

Stephen byl dnes dobře maskován, i když na sobě neměl olivově šedý vojenský mundúr ani béžový úbor z operace Pouštní bouře. Měl na sobě džínsy, tenisky, pracovní košili a šedou koženou bundu pocákanou kapkami barvy. Za pasem mu visel mobilní telefon a velké měřicí pásmo. Vypadal jako typický manhattanský stavbař a tenhle kostým si dnes navlékl proto, že se nikdo nepozastaví nad dělníkem, který má v jarním dni na rukou textilní rukavice.

Vyšel ven.

Stále spousta lidí. Ale jeho ruce už byly čisté a jemu už nebylo odporně.

Na rohu se zastavil a pohlédl ulicí na budovu, která bývala domovem Manžela a Manželky, ale teď už je jen domovem Manželky, protože Manžel se nad státem Illinois rozpadl na milion malých kousků.

Jenže naživu zůstali ještě dva svědci a oba budou muset zemřít, než se v pondělí sejde velká porota. Stephen pohlédl na své objemné hodinky z nerezové oceli. Byla sobota, půl desáté ráno.

Budeš mít na oba dost času, vojíne?

Možná je teď nedostanu oba, pane, ale stále mi zbývá skoro osmačtyřicet hodin. To je více než dostatečná doba, abych lokalizoval a neutralizoval oba cíle, pane.

A nevadí ti překážky, vojíne?

Já pro překážky žiji, pane.

Před domem stálo zásahové vozidlo. Což se dalo očekávat.

Jasně, takže vražednou zónu před domem známe, ale tu uvnitř neznáme.

Rozhlédl se po ulici a vyrazil po chodníku. Vydrhnuté ruce ho mírně štípaly. Batoh vážil skoro třicet kilo, ale on ho sotva cítil. Byl samý sval.

Při chůzi si sám sebe představoval jako obyvatele města. Bezejmenného. Nepřemýšlel o sobě jako o Stephenovi nebo panu Kallovi nebo Toddu Johnsonovi nebo Stanu Bledsoemovi nebo desítkách jiných pseudonymů, pod nimiž v posledních deseti letech vystupoval. Jeho skutečné jméno bylo jako rezavá prolézačka na dvorku, kterou sice vnímáte, ale nikdy si jí opravdu nevšimnete.

Náhle se otočil a vešel do vchodu budovy naproti Manželčině domu. Opřel se zády o vstupní dveře a pohlédl na velká okna domu, částečně zakrytá rozkvetlým stromem před nimi. Nasadil si drahé, žlutě tónované střelecké brýle a oslnivé odlesky oken zmizely. Viděl, jak se uvnitř pohybují postavy. Jeden… ne, dva policajti. Muž otočený zády k oknu. Možná Přítel, druhý svědek, kterého Stephen ještě musí zabít. A… ano! Je tam i Manželka. Malá. Prostá. S chlapeckým obličejem. Má na sobě bílou halenku. Bude to dobrý cíl.

Žena odstoupila od okna.

Stephen se sehnul a otevřel batoh.

4

Přesun vsedě do invalidního vozíku značky Storm Arrow.

V něm se Rhyme sebral, vzal do pusy plastovou trubičku dechového ovladače, zajel do malého výtahu v místě, kde kdysi stávala skříň, a bez dlouhých okolků se spustil do přízemí.

V devadesátých letech minulého století, kdy tento dům postavili, bývala místnost, do které nyní Lincoln Rhyme vjel, salónkem sousedícím s jídelnou. Laťky a sádra, klenby ve tvaru lilie, kopulovité výklenky a parkety z masivního dubového dřeva spojeného těsněji než svařovaná ocel. Jenže architekt tohoto domu by se zděsil, kdyby viděl, že Rhyme nechal zbourat zeď oddělující obě místnosti a do zbývajících stěn nechal navrtat velké díry, kterými protáhl další elektrické vedení. Obě spojené místnosti se nyní proměnily v zaneřáděné místo, které nezdobilo barvené sklo od Tiffanyho ani náladové krajinky George Innese, nýbrž zcela jiné artefakty: hustotní trubice, počítače, kombinované mikroskopy, srovnávací mikroskopy, plynový chromatograf a hmotnostní spektrometr, alternativní světelný zdroj PoliLight, kouřové rámečky pro snímání otisků. V rohu si majestátně hověl nesmírně drahý elektronový rozkladový mikroskop napojený na rentgenovou jednotku s energetickým rozptylem. A pak tu byly i prozaičtější nástroje kriminalistického řemesla: ochranné brýle, gumové rukavice, kádinky, šroubováky a kleště, lžičky, skalpely, stlačovadla jazyka, vatové tampony, nádobky, plastikové pytlíky, Petriho misky a zkumavky. A taky deset párů čínských tyčinek (Rhyme svým asistentům přikázal, aby důkazy nabírali stejně jako rýži v restauraci Ming Wa´s).

Rhyme zajel se svým elegantním jablkově červeným vozíkem vedle pracovního stolu. Thom mu strčil nad hlavu mikrofon a zapnul počítač.

O chvíli později se ve dveřích objevil Sellitto s Banksem a vedle nich stál další muž, který právě dorazil. Byl vysoký a statný a jeho kůže byla černá jako pneumatika. Na sobě měl zelené sako a nemožně žlutou košili.

„Nazdar, Frede.“

„Ahoj, Lincolne.“

„Ahoj.“ Sachsová vešla do místnosti a pokynula Fredu Dellrayovi. Už mu odpustila, že ji nedávno nechal v rámci profesní řevnivosti zatknout, a nyní k sobě tato nádherná vysoká policistka a tento vysoký vtipný agent cítili jakousi zvláštní náklonnost. Rhyme oba dva neomylně zařadil mezi lidové policisty (zatímco sám sebe pokládal za policistu důkazního). Dellray věřil laborce stejně málo jako Rhyme výpovědím svědků. A pokud šlo o bývalou pochůzkářku Sachsovou, s jejími přirozenými sklony sice Rhyme nemohl nic nadělat, ale byl skálopevně rozhodnut, že v ní tyto vlastnosti potlačí a udělá z ní nejlepší kriminalistku v New Yorku, ne-li v celé zemi. Tento cíl byl pro ni snadno dosažitelný, i když si to sama neuvědomovala.

Dellray proplul přes místnost, usadil se vedle okna a zkřížil své vychrtlé ruce na prsou. Nikdo – Rhyma nevyjímaje – nedokázal agentovi přijít na kloub. Bydlel sám v malém brooklynském bytě, miloval literaturu a filozofii, ale ještě raději hrával kulečník po laciných barech. Kdysi býval klenotem mezi tajnými agenty FBI a ještě dnes mu leckdo řekl přezdívkou, kterou si získal, když ještě pracoval v terénu. Přídomek „Chameleon“ byl hlubokou poklonou jeho dokonalé schopnosti stát se kýmkoliv, koho jeho práce právě vyžadovala. Na triku měl přes tisíc zatčení, ale mezi galerkou strávil příliš mnoho času a postupně se stal „nadužívaným“, jak se tomu říkalo v úřední hatmatilce FBI. Bylo jen otázkou času, kdy ho nějaký dealer nebo kápo odhalí a nechá zabít. A tak Dellray neochotně souhlasil s převelením na administrativní práci, v rámci níž měl koordinovat činnost ostatních tajných agentů a důvěrných informátorů.

„Hoši mně povídali, že máme na place samotnýho Tanečníka,“ zamumlal agent žargonem, který nebyl ani tak černošský, jako spíše… inu, dellrayovský. Jeho gramatika a slovník se stejně jako celý jeho život do značné míry opíraly o improvizaci.

„Nějaké zprávy o Tonym?“ zeptal se Rhyme.

„O mém chybějícím hošíku?“ zeptal se Dellray a jeho tvář se zkroutila vztekem. „Ani prd.“

Tony Panelli, agent, který před několika dny záhadně zmizel z ulice před federální budovou, za sebou zanechal manželku, šedou fordku se spuštěným motorem a pár zrnek neskutečně záhadného písku – dráždivých asteroidů, které slibovaly mnohé, ale nepřinášely nic.

„Až chytneme Tanečníka,“ řekl Rhyme, „tak se k tomu s Amélií vrátíme. Naplno. Slibuju.“

Dellray si vztekle poklepal na nezapálený konec cigarety za levým uchem. „Tanečník… Ksakru. Tentokrát ho musíme čapnout za prdel. Ksakru.“

„Co ten včerejší výbuch?“ zeptala se Sachsová. „Máte nějaké detaily?“

Sellitto se začal prohrabávat stohem faxů a vlastních ručně psaných poznámek. Vzhlédl. „Ed Carney odletěl z letiště Mamaroneck včera večer kolem sedmi patnáct. Lítají se zásilkami pro velké firmy. Letadla mají na leasing. Krátce předtím podepsali kontrakt na novou zakázku. Měli lítat – a teď se podržte – s tělesnými orgány do nemocnic na Středozápadě a na východním pobřeží. V týhle branži je prý dneska pěkně silná konkurence.“

„Přímo vražedná,“ prohodil Banks a jako jediný se své poznámce zasmál.

Sellitto pokračoval: „Zákazníkem byla společnost U. S. Medical and Healthcare se sídlem v Somers. Je to jeden z těch nemocničních řetězců orientovaných na zisk. Carney měl zatraceně nabitý program. Měl letět do Chicaga, Saint Louis, Memphisu, Lexingtonu, Clevelandu, pak se stavit v Pennsylvánii v Erie a vrátit se dneska ráno.“

„Měl mít nějaké pasažéry?“ zeptal se Rhyme.

„Celé ne,“ zamumlal Sellitto. „Jen jejich orgány. Let probíhal naprosto normálně. A pak asi deset minut před letištěm O´Hare vybuchla ta bomba. Rozflákala letadlo na sračky. Zabilo to Carneyho i jeho druhého pilota a dole to zranilo čtyři další lidi. Jeho žena měla mimochodem letět s ním, ale onemocněla a musela to zrušit.“

„Už přišla zpráva od dopraváků?“ zeptal se Rhyme. „Vlastně ne, jasně, že ne, ještě je brzo.“

„Zpráva přijde až za takové dva tři dny.“

„Jenže my nemůžeme čekat dva tři dny!“ vybuchl hlasitě Rhyme. „Potřebuju ji hned!“

Na hrdle mu naběhla růžová jizva od trubice ventilátoru. Rhyme se kdysi dokázal téhle falešné plíce zbavit a dnes dýchal jako málokdo. Lincoln Rhyme byl kvadruplegik, který mohl vzdychat, kašlat a řvát jako starý námořník. „Chci o té bombě vědět všechno.“

„Brnknu kámošovi do Chicaga,“ řekl Dellray. „Je mým velkým dlužníkem. Řeknu mu, co a jak, a on nám natotata pošle všecko, co mají.“

Rhyme kývl a zamyslel se nad tím, co mu právě sdělil Sellitto. „Takže máme dvě místa činu. Jednak místo havárie v Chicagu. Tam už pro tebe nic není, Sachsová. Všecko tam bude kontaminované jako hrom. Nezbývá než doufat, že hoši v Chicagu odvedou aspoň z poloviny slušnou práci. A druhým místem činu je letiště Mamaroneck – kde Tanečník umístil bombu do letadla.“

„A jak víme, že to udělal na letišti?“ zeptala se Sachsová. Právě si splétala své nádherně rudé vlasy do drdolu a nahoře si ho spínala. Takhle husté prameny vlasů byly na místě činu rizikem; hrozila kontaminace důkazů. A tak Sachsová chodila na místa činu vyzbrojená pistolí Glock 9 a dobrým tuctem sponek.

„Správná poznámka, Sachsová.“ Rhyme zbožňoval, když ho Amélie odhadla. „Nevíme to a nebudem to vědět, dokud nezjistíme místo uložení bomby. Mohl ji nastražit do zásilky, do cestovního vaku, do konvice na kávu…“

Nebo do odpadkového koše, pomyslel si chmurně a znovu se mu vybavil výbuch na Wall Streetu.

„Chci tady mít tu bombu co nejdřív. Do posledního kousku. Potřebujeme ji.“

„Hele, Linku,“ začal pomalu Sellitto, „to letadlo bylo v době výbuchu víc než kilometr nad zemí. Trosky jsou rozmetané po celém okolí.“

„To je mi fuk,“ řekl Rhyme a pocítil bolest v krčních svalech. „Ještě po nich pátrají?“

Místo havárie prohledávali místní záchranáři, ale vyšetřování vedli federálové, takže zvláštnímu agentovi FBI na místě činu zavolal raději Fred Dellray.

„Vyřiď mu, že potřebujeme jakékoliv úlomky a části trosek, jejichž vzezření a poškození odpovídá nasazení explozivního vybavení… Co to plácám? Prostě chci tu bombu.“

Dellray to přetlumočil. Pak vzhlédl a zavrtěl hlavou. „Místo činu už bylo uvolněno.“

„Cože?!“ vybuchl Rhyme. „Po dvanácti hodinách? Směšné. Neomluvitelné!“

„Museli uvolnit ulice. Říkal…“

„Hasiči!“ zvolal Rhyme.

„Cože?“

„Sežeňte všechny hasičské vozy, sanitky, policejní auta… všechna vozidla, která se pohybovala na místě havárie. Ať jim oškrábou pneumatiky.“

Dellray na Rhyma upřel svou protáhlou černou tvář. „Nechceš mu to zopakovat sám? Tady mému bejvalému dobrému kámošovi?“ Přiložil Rhymovi sluchátko k uchu.

Rhyme si sluchátka nevšímal a vysvětloval Dellrayovi: „Pneumatiky záchranných vozidel jsou jedním z nejlepších zdrojů dobrého důkazního materiálu z kontaminovaného místa činu. Tahle auta jsou na místě činu jako první, obvykle mají nové pneumatiky s hlubokým rýhováním a je pravděpodobné, že nejela nikam jinam než na místo činu a zpátky. Chci, aby všechny gumy oškrábali a vzorky poslali sem.“

Dellray vymámil na Chicagu slib, že se pokusí oškrábat pneumatiky z co největšího počtu záchranných vozidel.

„Ne ,z co největšího počtu‘!“ úpěl Rhyme. „Ze všech!“

Dellray obrátil oči v sloup, předal i tuto informaci a promptně zavěsil.

Rhyme zničehonic zařval: „Thome! Thome, kde jsi?“

O chvíli později se zničený ošetřovatel objevil ve dveřích. „V prádelně, kde jinde?“

„Vykašli se na prádelnu. Potřebujem časový rozpis. Piš, piš…“

„Co mám psát, Lincolne?“

„Támhle na tabuli. Na tu velkou.“ Rhyme pohlédl na Sellitta. „Kdy že se má sejít porota?“

„V pondělí v devět.“

„Prokurátor je tam bude chtít mít o dvě hodiny dřív – dodávka je vyzvedne mezi šestou a sedmou.“ Rhyme se podíval na hodiny na zdi. Byla sobota deset hodin dopoledne.

„Takže máme přesně čtyřicet pět hodin. Piš, Thome. ,Hodina první z pětačtyřiceti.‘“

Ošetřovatel zaváhal.

„Piš!“

Thom poslechl.

Rhyme přejel pohledem po ostatních. Viděl, jak na sebe nejistě mrkají a jak se Sachsová skepticky mračí. Zajela si rukou do vlasů a nepřítomně se škrábala.

„Myslíte si, že zbytečně dramatizuju, co?“ zeptal se nakonec. „Že žádný rozpis nepotřebujem.“

Chvíli se nikdo neozval. Nakonec Sellitto řekl: „Víš, Linku, ono se do tý doby asi nic moc nestane.“

„Ale ano, něco se stane,“ prohlásil Rhyme a očima sledoval, jak svalnatý sokol elegantně roztahuje křídla a odlétá někam nad Central park. „Buďto do pondělí sedmi hodin ráno chytíme Tanečníka, nebo budou oba naši svědkové mrtví. Nic mezi tím.“

Napjaté ticho přerušilo až cvrlikání Banksova mobilního telefonu. Minutku poslouchal a pak zvedl hlavu. „Něco mám.“

„Co?“ zeptal se Rhyme.

„Ti policisté, co hlídají paní Clayovou a toho druhého svědka… Brittona Halea…“

„Co je s nimi?“

„Už jsou v jejím domě. A jeden z nich mi právě volal. Paní Clayová tvrdí, že posledních pár dní stojí na ulici před jejím domem zaparkovaná černá dodávka, kterou tam nikdy neviděla. Má značku z jiného státu.“

„Všimla si čísla? Nebo aspoň názvu státu?“

„Ne,“ odpověděl Banks. „Tvrdí, že včera večer, když její muž odjel na letiště, byla dodávka na chvíli pryč.“

Sellitto na Bankse vytřeštil oči.

Rhyme naklonil hlavu dopředu. „A dál?“

„Dnes ráno se prý na chvíli vrátila. A teď je zase pryč. Clayová tvrdí, že…“

„Ach Bože,“ zašeptal Rhyme.

„Co je?“ zeptal se Banks.

„Centrálu!“ zařval kriminalista. „Zavolejte na centrálu! Okamžitě!“

Před domem Manželky zastavilo taxi.

Vystoupila z něj starší žena a nejistým krokem zamířila ke vchodu.

Stephen to vše bedlivě sledoval.

Bude to snadný zásah, vojíne?

Střelec nepovažuje žádný zásah za snadný, pane. Každá střela vyžaduje maximální soustředění a úsilí. Já ovšem, pane, tuto střelu zvládnu a způsobím oběti smrtelná zranění. Proměním svůj cíl v beztvarou hmotu, pane.

Žena vyšla po schodech nahoru a zmizela v chodbě. O chvíli později ji Stephen zahlédl v Manželčině obývacím pokoji. V okně se blýskla bílá látka – Manželčina halenka. Obě ženy se objaly a do pokoje vstoupila další postava. Mužská. Policista? Muž se otočil. Ne, to je Přítel.

Oba cíle, pomyslel si Stephen vzrušeně, stojí pouhých třicet metrů od něj.

Starší žena – matka nebo tchyně – hovořila se sklopenou hlavou s Manželkou a nadále postávala před ní.

Stephen měl v dodávce svůj milovaný Model 40. Ale na tuhle ránu nebude potřebovat ostřelovací pušku, postačí mu beretta s dlouhou hlavní. Nádherná zbraň. Stará a otlučená, ale plně funkční. Na rozdíl od mnoha žoldáků a nájemných vrahů nedělal Stephen ze svých zbraní fetiš. Pokud by byl u nějaké konkrétní oběti nejúčinnější vražednou zbraní kámen, bez váhání by použil kámen.

Zhodnotil polohu svého cíle, změřil úhel dopadu a možné vychýlení dráhy kulky po průletu oknem. Starší žena odstoupila od Manželky a postavila se přímo do okna.

Jaká je tvá strategie, vojíne?

Prostřelím okno a zasáhnu starou ženu. Ta se skácí k zemi. Manželka k ní instinktivně přiskočí, sehne se k ní, a vytvoří tak ideální terč. Do pokoje vběhne i Přítel, čímž navodí vhodný okamžik k další ráně.

Ale co policajti?

Drobné riziko. Jenže uniformovaní pochůzkáři byli přinejlepším průměrnými střelci a ve službě na ně pravděpodobně nikdy nikdo nestřílel. Určitě zpanikaří.

Chodba byla stále prázdná.

Stephen napřímil zbraň, aby natáhl kohoutek a lépe si posadil prst na spoušť pracující v jednočinném módu. Tlakem otevřel dveře, zablokoval je nohou a rozhlédl se po ulici.

Nikdo.

Dýchat, vojíne. Dýchat, dýchat, dýchat…

Sklonil zbraň, pažbu si opřel do dlaně v rukavici a začal nepatrně tlačit na spoušť.

Dýchat, dýchat.

Pohlédl na starší ženu a zcela zapomněl na mačkání spouště, na míření, zapomněl na peníze, které vydělává, zapomněl na celý svět. Pouze svíral zbraň ve svých poddajných a uvolněných rukou a čekal, až vystřelí.

Hodina první z pětačtyřiceti

5

Starší žena ronila slzy a Manželka stála se zkříženýma rukama za ní.

Už jsou mrtvé, už jsou…

Vojíne!

Stephen ztuhl a uvolnil prst ze spouště.

Světla!

Po ulici se tiše blížila blikající světla. Střešní majáčky policejního vozidla. Pak další dvě auta, pak dvanáct a pak už se přes výmoly přiřítila i dodávka pohotovostní jednotky. Sjížděly se k Manželčině domu z obou stran ulice.

Zajisti zbraň, vojíne.

Stephen sklopil pušku a zacouval zpět do potemnělé chodby.

Policisté se rojili z aut jako včely z úlů. Roztáhli se po celém chodníku a rozhlíželi se po okolí a na střechy domů. Prudce vyrazili dveře Manželčina domu, rozbili sklo a zmizeli vevnitř.

Podél domu se rozestavilo pět důstojníků pohotovostní jednotky v plné zbroji. Kryli přesně ta místa, u kterých to bylo potřeba; ostražitě se rozhlíželi kolem a prsty měli zaklesnuty na černých spouštích svých černých zbraní. A jestliže dosavadní hlídači byli jen o chlup lepšími dopraváky, pak členové newyorské pohotovostní jednotky byli nejlépe vycvičenými vojáky vůbec. Manželka a Přítel náhle zmizeli; agenti je nejspíš strhli na podlahu. A starou ženu taky.

A pak přijely další vozy, zaplnily ulici a zastavily na chodníku.

Stephen Kall se cítil odporně. Červi. Na dlaních mu vyrazil pot a Stephen sevřel ruce v pěst, aby pot vsákl do rukavic.

Evakuuj se, vojíne.

Šroubovákem vypáčil zámek hlavních dveří a protáhl se dovnitř. Šel rychle, ale neutíkal; se skloněnou hlavou mířil ke služebnímu východu, který vedl do uličky. Nikdo ho nezahlédl a jemu se podařilo vyklouznout ven. Brzy se dostal na Lexington Avenue a prodíral se davem na jih směrem k podzemní garáži, kde zaparkoval dodávku.

Podíval se před sebe.

Problémy, pane, máme tu problémy.

Další policajti.

Asi o tři bloky dále na jih uzavřeli Lexington Avenue a právě kolem domu vytyčovali policejní zónu. Zastavovali auta, prohlíželi chodce, procházeli od dveří ke dveřím a svítili si dlouhými baterkami do zaparkovaných aut. Stephen si všiml, jak dva policisté s rukama na pistolích přikazují jednomu muži, aby vystoupil z auta, a prohrabávají se mu hromadou přikrývek na zadním sedadle. Stephena však nejvíce vyděsilo, že muž byl bílý a zhruba v jeho věku.

Budova, kde Stephen zaparkoval dodávku, se nacházela v okruhu policejního pátrání. Nemohl odtud vyjet, aniž by ho zastavili. Policejní kordon se přibližoval. Stephen zašel do garáže a otevřel dveře dodávky. Kvapně se převlékl – odhodil výstroj stavebního dělníka a oblékl si modré džínsy, pracovní boty (bez charakteristického vzorku na podrážce), černé tričko, tmavě zelenou koženou bundu (bez jediného nápisu) a baseballovou čepici (bez označení týmu). V batohu měl notebook, několik mobilních telefonů, několik lehkých zbraní a munici z dodávky. Vzal si další náboje, dalekohled, teleskop pro noční vidění, nářadí, několik balíčků výbušnin a různé detonátory a vložil všechno do velkého batohu.

Jeho Model 40 odpočíval v pouzdře na baskytaru. Stephen ho vytáhl z dodávky a spolu s batohem ho položil na podlahu garáže. Přemýšlel, co udělá s dodávkou. Nikdy se vozu nedotkl bez rukavic a ani uvnitř se nenacházelo nic, co by mohlo prozradit jeho totožnost. Dodávka byla kradená a Stephen z ní odstranil nejen oficiální, ale i tajná výrobní čísla. Poznávací značky si vyrobil sám. Stejně měl v úmyslu se dodávky dříve či později zbavit a práci mohl dokončit i bez ní. A tak se rozhodl, že ji nechá v garáži. Přetáhl přes hranatou dodávku modrou plachtu a nožem prorazil pneumatiky tak, aby to vypadalo, že tu auto stojí už celé měsíce. Výtahem pak opustil budovu.

Venku nenápadně vklouzl do davu. Jenže policie byla všude. Pocítil mravenčení a zmocnil se ho svíravý pocit. Vešel do telefonní budky, sklonil hlavu ke kovové desce přístroje a předstíral, že někomu volá. Cítil přitom, jak mu na čele a v podpaží vyrážejí krůpěje potu. Jsou všude, napadlo ho. Hledají ho, sledují ho. Z aut. Z ulice.

Z oken…

Vzpomínka se znovu vynořila…

Tvář v okně.

Stephen se zhluboka nadechl.

Tvář v okně…

Stalo se to nedávno. Dostal zakázku ve Washingtonu. Měl zabít kongresového asistenta, který – jak Stephen předpokládal – prodával tajné informace o vojenských zbraních konkurentovi muže, který si Stephena najal. Asistent trpěl pochopitelným pocitem ohrožení, a proto si v Alexandrii ve státě Virginia pořídil dobře zabezpečený dům. Stephen brzy zjistil, kde se dům nachází, a nakonec se mu k němu podařilo dostat na dostřel pistolí, i když mělo jít o hodně obtížnou ránu.

Jedna šance, jeden výstřel…

Stephen čekal čtyři hodiny, a když oběť konečně dorazila a kvapně vyběhla k domu, podařilo se mu vypálit jedinou ránu. Zdálo se, že muže zasáhl, jenže muž se stačil dopotácet do zahrady – mimo jeho dohled.

Poslouchej mě, hochu. Posloucháš mě?

Ano, pane.

Musíš vystopovat zraněný cíl a dokončit práci. Bude-li to třeba, musíš sledovat krvavou stopu třeba až do pekla a zpátky. Je to tvá povinnost.

Ale…

Žádné ale. Musíš potvrdit každé zabití. Rozumíš mi? O tom nebudeme diskutovat.

Rozkaz, pane.

Stephen se vyšplhal přes cihlovou zeď k muži do zahrady. Asistentovo tělo leželo bezvládně na dlážděné cestě vedle fontány se sochou kozoroha. Střela byla přece jen smrtelná.

Pak se však stalo něco zvláštního. Něco, z čeho se Stephen celý rozklepal – a na světě bylo jen pramálo věcí, ze kterých by se rozklepal. Možná to bylo jen šťastnou trefou, možná to bylo způsobem, jakým asistent upadl nebo jak ho kulka zasáhla. Zdálo se však, že někdo pečlivě vyhrnul oběti zkrvavenou košili, aby se podíval na drobnou ranku nad hrudní kostí.

Stephen se otočil a hledal někoho, kdo to mohl udělat. Ale nikde poblíž nikdo nebyl.

Alespoň si to zpočátku myslel.

Jenže pak se náhodou podíval přes zahradu. Stála tam stará kůlna s umazanými a špinavými okny, osvětlená zezadu zapadajícím slunečním světlem. A v jednom z oken Stephen zahlédl lidskou tvář, nebo si to alespoň myslel. Stephen toho muže – nebo ženu – neviděl dost zřetelně. Ale ať to byl kdokoliv, zdálo se, že není nijak zvlášť vyděšený. Nesnažil se schovat, ani se nepokoušel uprchnout.

Svědek, nechal jsi po sobě svědka, vojíne!

Okamžitě eliminuji možnost identifikace, pane.

Jenže když Stephen s kopnutím rozrazil dveře kůlny, nikoho v ní nenašel.

Evakuuj se, vojíne…

Tvář v okně…

Stephen stál v opuštěné místnosti, díval se do zahrady asistentova domu jasně osvětleného zapadajícím sluncem a otáčel se stále dokola v pomalých, šílených kruzích.

Kdo to byl? A co tam dělal? Nebo to byla jen Stephenova představivost? Díky níž jeho nevlastní otec viděl ostřelovače i v jestřábích hnízdech dubových hájů Západní Virginie?

Tvář v okně na něj zírala stejně jako kdysi jeho otčím; zkoumala ho, studovala. Stephen si vzpomněl, co ho tehdy často napadalo: Nezvoral jsem něco? Provedl jsem to dobře? Co si o mně myslí?

Nakonec to nevydržel a zamířil zpátky do svého washingtonského hotelu.

Stephen už byl postřelen, zmlátili ho i pobodali. Ale nic jím neotřáslo více než tenhle incident v Alexandrii. Nikdy ho nepronásledovaly tváře jeho obětí – ať už živých, nebo mrtvých. Ale tahle tvář v okně byla jako červ, který mu leze po noze.

Odporný…

A naprosto stejně se cítil i teď, když viděl, jak se směrem k němu z obou stran Lexington Avenue stahují řady policistů. Auta troubila a řidiči se mohli zbláznit. Jenže policie si toho vůbec nevšímala a zarputile pokračovala v pátrání. Bylo jen otázkou pár minut, než si ho všimnou – atletického bělocha nesoucího pouzdro od kytary, které by dost dobře mohlo skrývat nejlepší ostřelovací pušku, jakou kdy Bůh stvořil.

Oči mu sjely k černým potemnělým oknům s výhledem na ulici.

Modlil se, aby v nich nezahlédl tvář.

Co to plácáš, vojíne?

Pane, já…

Prozkoumej terén, vojíne.

Rozkaz, pane.

Ucítil hořký zápach spáleniny.

Otočil se a zjistil, že stojí před bistrem Starbucks. Vešel dovnitř, a zatímco předstíral, že si čte jídelníček, pozorně sledoval zákazníky.

Za jedním stolem seděla na chatrné a nepohodlné židli osamělá zavalitá žena. Četla časopis a pomalu upíjela čaj z vysokého šálku. Mohlo jí být něco přes třicet, měla rozložitou postavu, široký obličej a silný nos. Stephen nechal myšlenkám volný průchod… Starbucks… módní žurnál… nemůže to být lesbička?

Ne, tuhle myšlenku zavrhl. Nestudovala ten módní časopis s chtíčem, ale spíš se závistí.

Stephen si koupil šálek heřmánkového čaje Nebeské koření. Sebral talířek a vyrazil směrem ke stolku u okna. Právě když procházel kolem ženina stolu, vyklouzl mu šálek z rukou a spadl přímo na židli proti ní. Horký čaj se rozstříkl po podlaze. Žena překvapeně ucukla a se zděšeným výrazem pohlédla Stephenovi do tváře.

„Ach Bože,“ zašeptal Stephen. „Strašně se vám omlouvám.“ Rychle popadl hrst ubrousků. „Řekněte mi, že jsem vás nepolil. Prosím!“

Percey Clayová odstrčila mladého detektiva, který ji přišpendlil k podlaze.

Edova matka Joan Carneyová ležela opodál s tváří strnulou šokem a úžasem.

Brit Hale stál u zdi, kde ho kryli dva statní policisté. Vypadalo to, že ho zatýkají.

„Omlouvám se, paní Clayová,“ řekl jeden policista. „My jsme…“

„Co se děje?“ Hale vypadal zmateně. Na rozdíl od Eda, Rona Talbota a dokonce i Percey nesloužil Hale nikdy v armádě, nikdy nepřičichl k boji. Přitom byl velmi nebojácný – nikdy nenosil tradiční bílou košili pilotů s krátkými rukávy, ale vždycky chodil v dlouhých rukávech, aby ukryl popáleniny na rukou z doby před několika lety, kdy se vyšplhal do hořící Cessny 150, aby zachránil pilota a jednoho pasažéra. Ovšem představa násilí a zločinu – úmyslného zla – mu byla naprosto cizí.

„Volali nám z centrály,“ vysvětloval detektiv. „Domnívají se, že muž, který zabil pana Carneyho, se sem vrátil. Zřejmě chce jít po vás dvou. Pan Rhyme si myslí, že zabiják byl v té černé dodávce, kterou jste dnes viděla.“

„No, snad nás hlídají tihle muži,“ vyštěkla Percey a pokynula hlavou směrem k policistům, kteří dorazili jako první.

„Panebože,“ zamumlal Hale a vyhlédl ven. „Tam je nejmíň dvacet policajtů.“

„Běžte, prosím, od toho okna, pane,“ řekl detektiv rázně. „Pachatel může být na střeše. Místo ještě není zabezpečeno.“

Percey zaslechla na schodech kroky. „Na střeše?“ zeptala se kysele. „A co když se k nám prokopává do sklepa?“ Položila paní Carneyové ruku přes ramena. „Jste v pořádku, maminko?“

„Co se to děje, co to má znamenat?“

„Domnívají se, že byste mohli být v nebezpečí,“ řekl policista. „Vy ne, madam,“ dodal k Edově matce. „Ale tady paní Clayová a pan Hale. Protože vystupují jako svědkové v jistém případu. Dostali jsme instrukce, abychom zabezpečili prostory domu a přesunuli svědky na velitelské stanoviště.“

„Oni už s ním mluvili?“ zeptal se Hale.

„Nemám tušení s kým, pane.“

„S tím chlapem, proti kterému svědčíme,“ odvětil Hale. „S Hansenem.“

Haleův svět byl světem logiky. Vystupovali v něm samí rozumní lidé. Byl to svět strojů, čísel a zákonů hydrauliky. Jeho tři manželství ztroskotala jen proto, že jedinou oblastí, která dokázala probudit jeho srdce, bylo letectví a neodolatelná atmosféra v kabině letadla. Nyní si odhrnul vlasy z čela a řekl: „Tak se ho zeptejte. On vám poví, kde ten zabiják je. To on si ho najal.“

„No, myslím, že tak snadné to není.“

Ve dveřích se objevil další policista. „Ulice je zajištěná, pane.“

„Teď, prosím, pojďte s námi. Oba.“

„A co Edova matka?“

„Vy tady bydlíte?“ zeptal se policista.

„Ne. Bydlím u sestry,“ odpověděla paní Carneyová. „V Saddle River.“

„Odvezeme vás tam a necháme vám před domem někoho z newjerseyské jednotky. Vy v případu nefigurujete, takže jsem si jist, že se nemáte čeho obávat.“

„Ach, Percey.“

Obě ženy se objaly. „To bude v pořádku, maminko.“ Percey jen s obtížemi zadržovala slzy.

„Ne, nebude,“ řekla křehká žena. „Nikdy už to nebude v pořádku…“

Příslušník ji odvedl k policejnímu autu.

Percey sledovala, jak auto odjíždí, a pak se zeptala policisty, který stál vedle ní: „Kam pojedeme?“

„Za Lincolnem Rhymem.“

„Teď vyjdeme ven,“ ozval se jiný policista, „po obou stranách budete mít jednoho z nás. Hlavy mějte skloněné a za žádných okolností se nedívejte nahoru. Rychle přejdeme támhle k té druhé dodávce. Vidíte ji? Naskočíte do ní. Nevyhlížejte z ní a připoutejte se. Pojedeme dost rychle. Nějaké dotazy?“

Percey otevřela láhev a usrkla trochu bourbonu. „Jo. Kdo je, k čertu, Lincoln Rhyme?“

„Tu jste šila vy? Sama?“

„Ano,“ řekla žena a potáhla si vyšívanou vestu, která byla stejně jako její kostkovaná sukně poněkud větší, aby zakryla její bytelnou postavu. Stehování Stephenovi připomnělo prstence na tělech červů. Otřásl se a pocítil nevolnost.

Přesto se usmál a řekl: „To je ohromné.“ Před chvílí utřel čaj a omluvil se jako pravý džentlmen, kterému se jeho nevlastní otec občas dokázal podobat.

Zeptal se ženy, zda jí nevadí, že si k ní přisedl.

„Ehm… ne,“ řekla a schovala módní žurnál do plátěné tašky, jako by to byla pornografie.

„Áá, mimochodem,“ pokračoval Stephen, „já jsem Sam Levine.“ Při vyslovení příjmení její oči zamrkaly a postřehly jeho árijské rysy. „Tedy většinou mi říkají Sammie,“ dodal. „Pro mámu jsem Samuel, ale jen když něco provedu.“ Uchechtl se.

„Budu vám říkat ,příteli‘,“ prohlásila žena. „Já jsem Sheila Horowitzová.“

Stephen se podíval z okna, aby si s ní nemusel potřást její vlhkou rukou s pěti bílými rozmáčenými červy na konci.

„Těší mě,“ řekl, otočil se a usrkl z nového šálku čaje, který mu připadal odporný. Sheila si všimla, že na dvou prstech má za nehty špínu, a nenápadně se ji z nich pokoušela vyškrábnout.

„Člověka to uklidňuje,“ vysvětlovala. „Myslím šití. Mám doma starou singrovku. Jednu z těch starých černých. Mám ji po babičce.“ Upravovala si své krátké lesklé vlasy a bezpochyby se proklínala, proč si je právě dnes neumyla.

„Neznám žádnou dívku, která by ještě šila,“ řekl Stephen. „Jen jednu, se kterou jsem chodil na univerzitě. Většinu šatů si šila sama. Strašně mi to imponovalo.“

„Ehm, v New Yorku teda nešije nikdo, ale vůbec nikdo.“ Povýšeně se ušklíbla.

„Moje matka šila pořád, celé hodiny,“ řekl Stephen. „Každý steh musel dokonale sedět. Naprosto dokonale. Přesně milimetr od sebe.“ Což byla pravda. „Dodnes mám pár věcí, které mi ušila. Možná je to hloupé, ale nechávám si je jen proto, že je vyrobila ona.“ Tohle už pravda nebyla.

Stephenovi dodnes zněl v uších zvuk motoru singrovky, který vycházel z matčina malého a přetopeného pokoje. Dnem i nocí. Steh za stehem. Milimetr od sebe. A proč? Protože je to důležité! Sem přijdou poutka, semhle pásek, sem nasazení…

„Většinu mužů,“ začala Sheila Horowitzová a důraz, který dodala svým slovům, toho o jejím životě hodně prozrazoval, „šití ani za mák nezajímá. Chtějí, aby jejich dívky uměly nějaký sport nebo chodily do kina.“ A rychle dodala: „Což také dělám. Trochu lyžuju. Ale určitě nejsem tak dobrá jako vy. A ráda taky chodím do kina. Na některé filmy.“

„Ach, já nelyžuji. Sport moc rád nemám,“ řekl Stephen a podíval se z okna. Policajti byli všude. Prohledávali všechna auta. Jako hejno modrých červů.

Nechápu, proč si počínají tak dotěrně, pane.

Tvým úkolem není rozumět, vojíne. Tvým úkolem je infiltrovat, vyhodnotit, delegovat, izolovat a eliminovat. Nic víc.

„Prosím?“ zeptal se, protože přeslechl její poslední slova.

„Říkala jsem, ať si nevymýšlíte. Na takové postavě, jakou máte vy, bych musela celé měsíce tvrdě pracovat. Chystám se vstoupit do fitness klubu Health Racquet. Chvíli už to plánuju, jenže mám problémy se zády. Ale určitě, určitě tam vstoupím.“

Stephen se usmál. „Ále, mě už to unavuje – vždyť všechny ty dívky vypadají jako nemocné. Nezdá se vám? Jsou takové hubeňoučké a bledé. Kdybyste vzala některou z těch dívek, co vystupují v televizi, a přenesla ji zpátky řekněme do dob krále Artuše, okamžitě by přivolali dvorního lékaře a řekli by: ,Ona určitě umírá, můj pane.‘“

Sheila zamrkala a pak propukla v hurónský smích, během nějž odhalila zuby v dosti politováníhodném stavu. Stephenův vtip jí poskytl záminku, aby mu položila ruku na rameno. Stephen ucítil, jak se mu pět červů zavrtává do kůže, a snažil se přemoci nevolnost. „Můj tatínek,“ řekla po chvíli Sheila, „býval armádním důstojníkem a hodně cestoval. Říkal mi, že v jiných zemích považují americká děvčata za příliš hubená.“

„On byl voják?“ zeptal se Sam Sammie Samuel Levine a usmál se.

„Plukovník ve výslužbě.“

„No…“

Není to příliš? přemýšlel chvíli. Ne, není. „Já taky sloužím v armádě. Jsem seržant.“

„Ne! U které posádky?“

„U zvláštních jednotek. V New Jersey.“ Byla dost chytrá na to, aby věděla, že na aktivity zvláštních jednotek se nemá vyptávat. „Jsem rád, že máte v rodině vojáka. Někdy lidem ani neříkám, co dělám. Není se moc čím chlubit. A zvláště tady kolem New Yorku.“

„S tím si nelamte hlavu. Já myslím, že se je čím chlubit, příteli.“ Kývla na pouzdro od kytary. „Vy jste taky hudebník?“

„Ne, nejsem. Jen dělám dobrovolníka v mateřské školce. Učím děti hudbu. Mají smlouvu s naší základnou.“

Podíval se z okna. Všude majáčky. Modrobílá blikající světla. Kolem se mihlo policejní auto.

Sheila si přisunula židli o kousek blíž a Stephen ucítil odporný zápach. Znovu se mu udělalo nevolno a před očima se mu objevil obrázek, jak se jí v mastných vlasech kroutí hejno červů. Málem se pozvracel. Na chvíli se omluvil a tři minuty si na toaletě drhnul ruce. Když se vrátil, všiml si dvou věcí: horní knoflík na její blůze byl rozepnutý a vzadu na vestě měla tisíce kočičích chlupů. A kočky byly pro Stephena jen čtyřnohými červy.

Vykoukl ven a viděl, že se policejní kordon přibližuje. Podíval se na hodinky a řekl: „No nic, musím si jít vyzvednout kocoura. Je u veterináře…“

„Ne, vy máte kocoura? Jak se jmenuje?“ Naklonila se dopředu.

„Buddy.“

Oči jí zazářily. „No to je miloučké, miloučké, miloučké jméno. Máte jeho fotku?“

Fotku zasrané kočky?

„U sebe ne,“ řekl Stephen a lítostivě mlaskl jazykem.

„A chudáček Buddy je nemocný?“

„Je to jen prohlídka.“

„Á, tak to je fajn. Hlavně pozor na červy.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se a pocítil zděšení.

„No, třeba na tasemnici.“

„Ach tak. Ano.“

„Ehm, když budete hodný, příteli,“ řekla Sheila zpěvavým hlasem, „možná vás představím Garfieldovi, Andrei a Essie. No, ta se ve skutečnosti jmenuje Esmeralda, ale sama by vám to nikdy nepřiznala.“

„To jsou nádherná jména,“ řekl Stephen a zahleděl se na fotky, které Sheila promptně vytáhla z kabelky. „Moc rád bych se s nimi seznámil.“

„Víte,“ vyhrkla, „já bydlím jen tři ulice odtud.“

„Hej, víte co, mám nápad.“ Pokusil se vypadat rozzářeně. „Co kdybychom to tady zabalili a šli se seznámit s vašimi miláčky? A pak můžeme jít spolu pro Buddyho.“

„Prima,“ řekla Sheila.

„Tak pojďme.“

Venku Sheila řekla: „Ó, podívejte, všude samá policie? Co se děje?“

„Úú. Nevím.“ Přehodil si batoh přes rameno. Uvnitř cinklo něco kovového. Možná se ruční granát otřel o jeho berettu.

„Co tam máte?“

„Hudební nástroje. Pro děti.“

„Ó, jako třeba triangly?“

„Jo, jako třeba triangly.“

„Nechcete, abych vám nesla tu kytaru?“

„Nevadilo by vám to?“

„Eehm, to by bylo prima.“

Sheila popadla pouzdro od kytary, zavěsila se do Stephena a společně prošli kolem hloučku policistů, kteří jako by milenecký pár vůbec neviděli. Procházeli spolu ulicí, smáli se a vykládali si o nějakých pitomých kočkách.

Hodina první z pětačtyřiceti

6

Ve dveřích Rhymova pokoje se objevil Thom a pokynul komusi za sebou.

Do pokoje vstoupil nakrátko ostříhaný padesátník. Kapitán Bo Haumann, šéf pohotovostní jednotky newyorské policie – policejního zásahového týmu. Prošedivělý a šlachovitý Haumann vypadal jako vojenský instruktor, kterým kdysi opravdu býval. Mluvil pomalu a rozvážně a přitom tupě zíral před sebe a chabě se usmíval. Během taktických operací si často oblékal neprůstřelnou vestu a kuklu a obvykle byl jedním z prvních policistů, kteří při dynamickém zajišťování budov proběhli dveřmi.

„Opravdu je to on?“ zeptal se kapitán. „Tanečník?“

„Podle všeho ano,“ řekl Sellitto.

Nastalo krátké ticho, které u šedovlasého policisty nahrazovalo dlouhé povzdechnutí. „Přidělil jsem na to dvě étřicetdvojky.“

Existence takzvané étřicetdvojky, přezdívané podle čísla operační místnosti na policejní centrále, byla špatně skrývaným tajemstvím. Členové skupiny se oficiálně nazývali Důstojníci zvláštních operací Pohotovostní jednotky a jednalo se většinou o muže a ženy se zkušenostmi z armády, kteří byli nelítostně školeni na veškeré pátrací a obranné operace – a taky na přepadení, ostřelování a záchranu rukojmích. Příslušníků nebylo mnoho. I přes nevalnou pověst New Yorku docházelo ve městě k poměrně malému počtu taktických operací a newyorští vyjednávači o rukojmích – považovaní za nejlepší v celé zemi – obvykle podobné situace vyřešili tak, že žádný zásah nebyl potřeba. A jestliže Haumann přidělil na Tanečníka dvě skupiny, což představovalo deset důstojníků, tak tím zaměstnal většinu členů skupiny E32.

O chvíli později vstoupil do místnosti drobný plešatějící pán s velice nemoderními brýlemi na nose. Mel Cooper byl nejlepší laborant v Divizi vyšetřování a zdrojů, kterou Rhyme kdysi vedl. Nikdy neprohledával místo činu, nikdy nezatkl pachatele a pravděpodobně už dávno zapomněl, jak se střílí z tenoučké pistole, kterou zdráhavě nosil vzadu na starém koženém opasku. Cooper si nepřál nic jiného než sedět na laboratorní židličce, koukat do mikroskopu a analyzovat otisky prstů (a možná ještě stát na tanečním parketu, protože tenhle člověk tančil tango tak dokonale, že za to získal i cenu).

„Tady detektiv,“ začal Cooper označením titulu, který Rhyme nosil v době, kdy si k sobě před lety přetáhl Coopera z policie v Albany, „si myslel, že budu analyzovat písek. Jenže jsem se doslechl, že tu máte Tanečníka.“ Existuje jen jedno místo, kde se zprávy šíří rychleji než na ulici, pomyslel si Rhyme, a tím místem je policejní stanice. „Tentokrát ho dostaneme, Lincolne. Dostaneme ho.“

Rhyme vzhlédl právě ve chvíli, kdy Banks začal cosi vysvětlovat nově příchozím. Ve dveřích laboratoře stála žena, temnýma očima projížděla místnost a všechno jako by si ukládala do paměti. Nezdála se být upjatá ani neklidná.

„Paní Clayová?“ zeptal se Rhyme.

Kývla. Ve dveřích vedle ní se objevil štíhlý muž. Britton Hale, domyslel si Rhyme.

„Prosím, pojďte dál,“ řekl.

Percey vešla do místnosti, pohlédla na Rhyma a pak na hradbu laboratorního vybavení vedle Mela Coopera.

„Percey,“ řekla. „Říkejte mi Percey. Vy jste Lincoln Rhyme?“

„Přesně tak. Moc mě mrzí, co se stalo vašemu muži.“

Rychle přikývla a zdálo se, že soucit jí nedělá dobře.

Přesně jako mně, pomyslel si Rhyme.

„A vy jste pan Hale?“ zeptal se muže stojícího vedle Percey.

Vychrtlý pilot přikývl, přistoupil k Rhymovi, aby mu podal ruku, ale pak si všiml, že Rhymovy ruce jsou připoutány k vozíku. „Ach,“ zamumlal, začervenal se a odstoupil.

Rhyme je představil ostatním členům skupiny kromě Amélie Sachsové, jež si – na Rhymovo naléhání – právě svlékala uniformu a oblékala džínsy a tričko, které náhodou visely nahoře v Rhymově skříni. Rhyme jí vysvětlil, že Tanečník často zabil nebo zranil policistu, aby odvedl pozornost, takže bude nejlepší, aby vypadala co nejcivilněji.

Percey vytáhla z kapsy kalhot stříbrnou cestovní láhev a krátce se napila. Srkala alkohol – Rhyme ucítil drahý bourbon –, jako by to byly léky.

Jelikož vlastní tělo Rhyma zradilo, jen zřídkakdy si všímal fyzických vlastností ostatních lidí – s drobnou výjimkou obětí a pachatelů. Percey Clayovou však stěží mohl přehlédnout. Nemohla měřit více než sto padesát centimetrů, ale přesto z ní vyzařovala koncentrovaná energie. Její oči, černé jako půlnoc, byly jednoduše okouzlující. A teprve ve chvíli, kdy se od nich člověk dokázal odtrhnout, si všiml i její tváře, která vypadala nehezky – divoce a zkrouceně. Na hlavě měla Percey změť kudrnatých vlasů ostříhaných nakrátko, přestože se Rhyme domníval, že delší vlasy by poněkud zmírnily hranatý tvar jejího obličeje. Percey navíc rozhodně nepřevzala zastírací manýry některých malých lidí – ruce vbok, ruce zkřížené na prsou, ruce před ústy. Rhyme si uvědomil, že tahle žena negestikuluje o nic více než on sám.

A náhle ho to napadlo: Ona vypadá jako Cikánka.

Uvědomil si, že Percey ho zkoumá taky. A její reakce byla přinejmenším neobvyklá. Když ho většina lidí spatřila poprvé, na tváři se jim objevil přihlouplý úšklebek, zčervenali jako rajčata a nutili se zírat Rhymovi na čelo, aby jejich oči náhodou nesklouzly na jeho ochrnuté tělo. Percey se mu ale dívala střídavě do tváře – pohledné tváře s pravidelnými rty, nosem ve stylu Toma Cruise a výrazem, který rozhodně neprozrazoval čtyřicátníka – a střídavě na jeho bezvládné nohy, ruce a tělo. Její pozornost se však záhy zaměřila na techniku kolem něj – na elegantní vozík Storm Arrow, na ovládací trubičku, na sluchátka, na počítač.

V místnosti se objevil Thom a přešel k Rhymovi, aby mu změřil tlak.

„Teď ne,“ řekl jeho zaměstnavatel.

„Ano, teď.“

„Ne.“

„Buď zticha,“ řekl Thom a neoblomně začal s měřením. Odložil stetoskop. „Docela dobrý. Ale jsi unavený a v poslední době máš příliš mnoho práce. Potřebuješ si odpočinout.“

„Nech toho,“ zabručel Rhyme. Otočil se zpátky k Percey Clayové. Jelikož byl mrzák, kvadruplegik, jelikož byl pouze fragmentem lidské bytosti, návštěvníci jako by se často domnívali, že jim nerozumí, a tak mluvili pomalu nebo se na něj dokonce obraceli přes Thoma. Percey s ním však hovořila v běžném konverzačním tónu a velice u něj díky tomu zabodovala. „Tak vy si myslíte, že jsme s Britem v nebezpečí?“

„To tedy jste. Ve vážném nebezpečí.“

Do místnosti vešla Sachsová a mrkla na Percey a Rhyma.

Rhyme je seznámil.

„Amélie?“ zeptala se Percey. „Vy se jmenujete Amélie?“

Sachsová přikývla.

Na Perceyině tváři se objevil slabý úsměv. Lehce se pootočila a podělila se o něj s Rhymem.

„Ale jméno nemám po ní – po té letkyni,“ řekla Sachsová a Rhyme vytušil, že Percey je také pilotka. „Jmenovala se tak sestra mého dědečka. Byla Amélie Earhartová hrdinka?“

„Ne,“ řekla Percey. „Vážně ne. Je to jen shoda jmen.“

„Takže vy ji teď budete hlídat?“ ozval se Hale a kývl na Percey. „Čtyřiadvacet hodin denně?“

„Jasně, to si pište,“ řekl Dellray.

„Dobře,“ souhlasil Hale. „Tak fajn… Jen jedna věc. Napadlo mě, že byste si s tím chlápkem opravdu měli promluvit. S Phillipem Hansenem.“

„Promluvit?“ ujistil se Rhyme.

„S Hansenem?“ zeptal se Sellitto. „Jasně. Jenže on všecko popře a jinak nám neřekne ani slovo.“ Podíval se na Rhyma. „Nasadili jsme na něj dvojčata.“ Otočil se zpět na Halea. „To jsou naši nejlepší vyšetřovatelé. A on všecko totálně zatloukl. Zatím nemáme štěstí.“

„A nemůžete mu nějak pohrozit… nebo něco?“

„Ehm, ne,“ řekl detektiv. „Myslím, že ne.“

„Na tom nezáleží,“ vmísil se Rhyme. „Hansen by nám toho stejně moc neřekl. Tanečník se se zákazníky nikdy osobně neschází a nikdy jim neříká, jak svou práci provede.“

„Tanečník?“ zeptala se Percey.

„Tak tomu zabijákovi říkáme. Rakvový tanečník.“

„Rakvový tanečník?“ Percey se chabě usmála, jako by pro ni toto slovní spojení mělo nějaký význam, ale nijak ho nekomentovala.

„No, to zní trochu strašidelně,“ řekl Hale pochybovačně, jako by mu připadalo nevhodné, že policie nazývá zloduchy děsuplnými přezdívkami. Rhyme připustil, že Hale má pravdu.

Percey se podívala Rhymovi do očí, téměř stejně tmavých, jako byly její. „A co se stalo vám? Postřelili vás?“

Sachsová – a Hale také – se začali při těchto neomalených slovech ošívat, ale Rhymovi to nevadilo. Měl rád stejné lidi, jako byl on sám – kteří ve svém arzenálu postrádali nesmyslný takt. Vyrovnaně řekl: „Prohledával jsem na jednom staveništi místo činu. A zřítil se na mě trám. Zlomil mi krční obratel.“

„Jako tomu herci. Christopheru Reeveovi.“

„Ano.“

„To bylo drsné,“ prohlásil Hale. „Ale ten chlap je děsně statečný. Viděl jsem ho v televizi. Kdyby se to stalo mně, nejspíš bych se zabil.“

Rhyme mrkl na Sachsovou a ta jeho pohled zachytila. Otočil hlavu zpět na Percey. „Potřebujeme vaši pomoc. Musíme zjistit, jak se ta bomba dostala na palubu. Napadá vás něco?“

„Nic,“ řekla Percey a podívala se na Halea, který zavrtěl hlavou.

„Neviděli jste u letadla před letem někoho neznámého?“

„Včera mi nebylo dobře,“ řekla Percey. „Vůbec jsem nejela na letiště.“

„Já byl na severu rybařit,“ oznámil Hale. „Měl jsem volno. Domů jsem se dostal až večer.“

„Kde přesně bylo letadlo před startem?“

„V našem hangáru. Vybavovali jsme ho pro příští let. Museli jsme vytáhnout sedadla a instalovat do něj speciální nosiče pro elektrické zásuvky. Kvůli ledničkám. Víte, jaký jsme vezli náklad, ne?“

„Orgány,“ řekl Rhyme. „Lidské orgány. Dělíte se o ten hangár s nějakou jinou společností?“

„Ne, patří jen nám. Tedy, máme ho v pronájmu.“

„Jak snadno se člověk dostane dovnitř?“ zeptal se Sellitto.

„Když tam nejsme, je zamčený, ale posledních pár dní tam byli lidi ze servisu a čtyřiadvacet hodin denně dělali na letadle úpravy.“

„Znáte ty lidi?“ zeptal se Sellitto.

„Jako vlastní rodinu,“ řekl Hale téměř vyčítavě. Sellitto sklouzl pohledem na Bankse. Určitě si teď myslí, že členové rodiny jsou v případech vraždy vždy prvními podezřelými, pomyslel si Rhyme.

„Přesto bychom rádi znali jejich jména, pokud vám to nevadí. Ověříme si je.“

„Sally Anne – to je naše vedoucí kanceláře – vám pošle seznam.“

„Budete muset ten hangár zapečetit,“ řekl Rhyme. „A nikoho tam nepouštět.“

Percey zavrtěla hlavou. „To nemůžeme…“

„Zapečetit,“ zopakoval Rhyme. „A nikoho tam nevpustit. Nikoho.“

„Ale…“

„Je to nutné,“ řekl Rhyme.

„Hej,“ řekla Percey, „počkejte.“ Podívala se na Halea. „Co Foxtrot Bravo?“

Hale pokrčil rameny. „Ron tvrdí, že to potrvá ještě nejmíň den.“

Percey si povzdechla. „Lear, se kterým letěl Ed, bylo jediné letadlo vybavené pro tenhle druh zásilek. Další let je plánován na zítra večer. Budeme muset pracovat nonstop, abychom stihli vybavit další letadlo. Ten hangár teď uzavřít nemůžeme.“

„Je mi líto,“ trval na svém Rhyme. „Nemáte jinou možnost.“

Percey zamrkala. „Poslyšte, kdo jste, že mi tady dáváte možnosti?“

„Jsem chlápek, co se vám snaží zachránit život,“ odsekl Rhyme.

„Nemůžu riskovat, že o tu zakázku přijdu.“

„Pomalu, slečno,“ vmísil se Dellray. „Vy tohohle padoucha neznáte…“

„Zabil mi muže,“ odpověděla tvrdě. „Znám ho dokonale. Ale nikdo mě nedonutí přijít o tuhle zakázku.“

Sachsová si založila ruce v bok. „Hej, počkejte. Pokud existuje někdo, kdo je schopen vám zachránit krk, tak je to Lincoln Rhyme. Na gesta teď není čas.“

Rhyme se vložil do výměny názorů a klidně se zeptal: „Dáte nám hodinu, abychom to tam prohledali?“

„Hodinu?“ uvažovala Percey.

Sachsová se usmála a překvapeně upřela pohled na svého šéfa. „Za hodinu prohledat hangár? Nech toho, Rhyme,“ prohlásila a její pohled hovořil jasnou řečí: Tak já tě tu obhajuju a ty takhle? Na čí straně vlastně stojíš?

Někteří kriminalisté posílali na ohledání celé skupiny. Ovšem Rhyme vždy trval na tom, aby Amélie Sachsová ohledávala místo činu sama, tak jako kdysi on. Jediný ohledávač se mohl zaměřit na věci, které by neviděl, kdyby se na scéně pohybovali další lidé. Hodina byla pro jednu osobu mimořádně krátká doba k ohledání rozsáhlého místa činu. Rhyme si toho byl vědom, ale přesto Sachsové neodpověděl a stále se díval na Percey. Ta nakonec řekla: „Hodinu? No dobrá. To nějak přežijeme.“

„Rhyme,“ protestovala Sachsová. „Potřebuju více času.“

„Vždyť jsi nejlepší ze všech, Amélie,“ dobíral si ji Rhyme. Což znamenalo, že jeho rozhodnutí je už nezvratné.

„Kdo nám tam může pomáhat?“ zeptal se Rhyme Percey.

„Ron Talbot. Je to náš společník a vedoucí provozu.“

Sachsová si poznamenala jméno do zápisníku. „Můžu už jít?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl Rhyme. „Chci, abys počkala, než dorazí úlomky bomby z toho letadla. Potřebuju tě, abys mi je pomohla analyzovat.“

„Mám jenom hodinu,“ řekla nedůtklivě. „Zapomněl jsi?“

„Budeš muset počkat,“ zamumlal Rhyme a obrátil se na Freda Dellraye: „Co ten střežený dům?“

„Ó, našli jsme flek, co se vám bude moc líbit,“ oslovil agent Percey. „V Manhattanu. Prachy z vašich daní se teda předvedly. Jo, jo. Ten barák se používá jen pro nejfešáčtější chráněný svědky. Jedinej problém je, že na hlídání potřebujem chůvy z newyorský policie. Někoho, kdo Tanečníka zná a je schopnej ho docenit.“

V tu chvíli Jerry Banks zvedl hlavu a přemýšlel, proč na něj všichni civí. „Co je?“ zeptal se nejprve. „Cože?“ A marně se pokusil uhladit si své nepoddajné esíčko.

Stephen Kall, který hovořil jako voják a střílel jako voják, ve skutečnosti nikdy vojákem nebyl.

Přesto právě Sheile Horowitzové vykládal: „Jsem hrdý na své vojenské založení. Opravdu.“

„Jenže někteří lidé vás za to…“

„Ano,“ skočil jí do řeči. „Někteří lidé vás za to nerespektují. Ale to je jejich problém.“

„Ano, je to jejich problém,“ přizvukovala Sheila.

„Máte to tady hezké.“ Rozhlédl se po brlohu plném zlevněného zboží z hypermarketových nabídek.

„Díky, příteli. Ehm, nedáte, nechcete něco na pití? Ajajaj, zase tu předložku používám špatně. Máma má pravdu. Moc se dívám na televizi. Jo, jo. Fuj, fuj, fuj.“

O čem to ta kráva mluví?

„Bydlíte tu sama?“ zeptal se s příjemně zvídavým úsměvem.

„Jo, jen já a tenhle sehraný trojlístek. Nevím, proč se schovávají. Hloupoučcí uličníci.“ Sheila nervózně žmoulala jemný lem vesty. A když Stephen neodpovídal, zopakovala otázku: „Tak co? Něco k pití?“

„Jistě.“

V horním patře lednice zahlédl jedinou láhev vína pokrytou prachem. Schovávala si ji pro tuhle zvláštní příležitost. Nebo ne?

Podle všeho ne. Otevřela dietního Dr. Peppera.

Stephen se odšoural k oknu a vyhlédl ven. Nikde žádná policie. A na zastávku podzemky je to jen přes půl ulice. Byt se nacházel v prvním patře, a i když měla Sheila na zadních oknech mříže, byly odemčené, a Stephen tak mohl v případě potřeby slézt požárním východem a zmizet na Lexington Avenue, která byla neustále plná lidí…

Sheila měla telefon i počítač. Fajn.

Pohlédl na nástěnný kalendář s obrázky andělů. Bylo v něm pár poznámek, ale na tenhle víkend nic.

„Hej, Sheilo, nechtěla byste…“ Zarazil se, zavrtěl hlavou a zmlkl.

„Co?“

„No, já… Vím, že je to hloupá otázka, ale… Říkám to takhle na poslední chvíli a vůbec… Jen jsem tak přemýšlel, jestli máte na příštích pár dní něco v plánu.“

Tady opatrně. „No, ehm, měla jsem jet za matkou.“

Stephen zklamaně protáhl tvář. „To mě mrzí. Víte, mám takový domeček v Cape May…“

„Na pobřeží Jersey!“

„Jo. Pojedu tam, takže…“

„Až si vyzvednete Buddyho?“

Kdo je, sakra, Buddy?

Jo, ta kočka. „Ano. Kdybyste nic neměla, mohli bychom si vyjet spolu.“

„Vy máte…“

„Bude tam moje máma a pár jejích přítelkyň.“

„Jejda. Já vám nevím.“

„Tak co kdybyste zavolala matce a řekla jí, že bude muset přežít víkend bez vás?“

„No…, vlastně nikam volat nemusím. Když se u ní neukážu, nic zvláštního se nestane. Řekla jsem jí, že možná přijdu, možná ne.“

Takže přece jen lhala. Má o víkendu volno. Příštích pár dní ji nebude nikdo postrádat.

Vedle něj vyskočila kočka a vrazila mu do obličeje čumák. Představoval si, jak se mu po těle rozlézají tisíce červů. Představoval si, jak lezou Sheile z vlasů. Jak se jí kroutí na prstech. Začal tu ženskou nenávidět. Chtělo se mu křičet.

„Húú, pozdrav našeho nového přítele, Andreo. Líbíte se jí, Same.“

Stephen vstal a začal se rozhlížet po bytě. Nezapomeň, chlapče, pomyslel si. Zabíjet se dá čímkoliv.

Některé věci zabíjejí rychle, jiné pomalu. Ale zabíjejí všechny.

„Poslyšte,“ zeptal se, „neměla byste lepicí pásku?“

„Ehm, na co?“ Horečně přemýšlela. „Na co?“

„Na nástroje, které mám v té tašce. Potřebuju slepit jeden bubínek.“

„Ano, jistě, něco tu mám.“ Odešla do předsíně. „Neustále posílám svým tetám balíčky. A vždycky si koupím novou pásku. Nikdy si nevzpomenu, jestli doma nějakou mám, koupím další a nakonec jich tu mám tuny. No nejsem já hlupáček?“

Stephen neodpovídal, protože právě zkoumal kuchyni a dospěl k závěru, že je to nejlepší vražedná zóna v celém bytě.

„Tady. Rozverně mu hodila kotouč s páskou a on ho instinktivně chytil. Byl rozzuřený, protože mu nedala příležitost nasadit si rukavice. Věděl, že na pásce nechal otisky. Třásl se vzteky, a když viděl, jak se Sheila šklebí a říká: „Hej, dobrý postřeh, příteli,“ jako by před sebou viděl jen obrovského červa, který se kroutil stále blíž a blíž. Položil pásku na zem a nasadil si rukavice.

„Rukavice? Vám je zima? Poslyšte, příteli, co to…“

Nevšímal si jí, otevřel dveře ledničky a začal z ní vytahovat jídlo.

Splašený úsměv jí začal tuhnout na rtech. „Ehm, vy máte hlad?“

Dále vytahoval věci z přihrádek.

Vyměnili si pohledy a náhle se kdesi hluboko z jejího hrdla ozval chabý výkřik.

Stephen toho vypaseného červa chytil, než se stačil odplazit k vchodovým dveřím.

Rychle, nebo pomalu?

Odvlekl Sheilu zpátky do kuchyně a zamířil k ledničce.

Hodina druhá z pětačtyřiceti

7

Po třech.

Percey Clayová, strojní inženýrka s červeným diplomem, certifikovaná mechanička leteckých konstrukcí a energetických zařízení a držitelka veškerých licencí, které mohl Federální úřad pro letectví pilotům udělit, neměla na pověry čas.

Ale když teď seděla v neprůstřelné vestě na zadním sedadle policejního auta, které projíždělo Central Parkem směrem k domu střeženému federální policií, nemohla si nevzpomenout na staré pořekadlo, které pověrčiví cestovatelé opakují jako pochmurnou mantru: Nehody přicházejí po třech.

A tragédie taky.

Nejdřív to byl Ed. A teď druhá lapálie, kterou jí mobilním telefonem oznámil Ron Talbot z kanceláře Hudson Air.

Seděla stísněná mezi Britem Halem na jedné straně a mladým detektivem Jerrym Banksem na straně druhé. Hlavu měla skloněnou. Hale ji pozoroval, zatímco Banks ostražitě vyhlížel z okna a sledoval automobily, kolemjdoucí a okolní stromy.

„U. S. Medical se rozhodla dát nám ještě jednu šanci,“ začal Talbot znepokojivě sípavým hlasem. Byl to jeden z nejlepších pilotů, jaké kdy Percey poznala, ale letadlo nepilotoval už celá léta – s ohledem na své chatrné zdraví. Percey to považovala za úděsně krutý trest za jeho hříchy v podobě alkoholu, cigaret a nadbytku jídla (snad proto, že sama těmto neřestem holdovala). „Chci říct, že oni od té smlouvy můžou odstoupit. Bomby nejsou vyšší moc. Nezbavují nás odpovědnosti za vykonanou práci.“

„Ale ten zítřejší let nám nechají.“

Chvíle ticha.

„Jo. Nechají.“

„No tak, Rone,“ vyhrkla. „Nech těch keců a vyklop to hlavní.“ Slyšela, jak si Talbot zapaluje další cigaretu. Když se snažila přestat kouřit, loudila po něm camelky. Talbot byl vždycky celý od kouře. Často si zapomínal vzít čisté šaty a oholit se. A taky neuměl předávat špatné zprávy.

„Jde o Foxtrot Bravo,“ řekl neochotně.

„Co je s ním?“

Learjet 35A s označením N695FB patřil Percey Clayové. Jenže papíry hovořily o něčem jiném. Oficiálně si tohle dvoumotorové letadlo pronajala společnost ClayováCarney Holding Corporation Two, jejímž stoprocentním vlastníkem byla firma Hudson Air Charters od společnosti Morgan Air Leasing. Ta si ho zase pronajala od společnosti Transport Solutions Incorporated, což byla dceřiná společnost firmy La Jolla Holding Two se sídlem ve státě Delaware. Tahle komplikovaná úprava byla legální a naprosto běžná s ohledem na skutečnost, že jak letadla, tak letecké katastrofy byly enormně nákladnou záležitostí.

Na Hudson Air Charters ovšem každý věděl, že letoun November šest devět pět Foxtrot Bravo patří Percey Clayové. Strávila v něm tisíce letových hodin. Byl to její mazlíček, její milované dítě. Během mnoha nocí, kdy byl Ed pryč, ji dokázaly ze samoty vytrhnout jen myšlenky na tohle letadlo. Ve výšce téměř čtrnácti kilometrů dokázalo vyvinout rychlost 460 uzlů – více než 800 kilometrů za hodinu. A Percey z vlastní zkušenosti věděla, že tenhle learjet dokáže létat také výše a rychleji, i když se s tímhle tajemstvím nesvěřovala nikomu v Morgan Air Leasing, La Jolla Holding, Transort Solutions ani na úřadu pro letectví.

Konečně Talbot řekl: „Vybavit ho… bude zřejmě větší problém, než jsem si myslel.“

„Poslouchám.“

„No,“ řekl po chvíli. „Stu odešel.“ Stu Marquard byl jejich hlavní mechanik.

„Cože?“

„Ten hajzl odešel. Vlastně ještě ne tak docela,“ pokračoval Talbot. „Hodil se marod, ale mně to připadalo divný, tak jsem zavolal na pár míst. Odchází k Sikorskymu. Už podepsal smlouvu.“

Percey oněměla úžasem.

Tohle byl velký problém. Lear 35A byl továrně vybaven osmi sedadly pro pasažéry. Jenže aby letadlo vyhovovalo požadavkům pro zásilky U. S. Medical, musela být odstraněna většina sedadel, instalovány nárazuvzdorné přepážky a z generátorů motoru vyvedeny přídavné elektrické zásuvky. To představovalo vážný zásah do elektrických rozvodů a celkové konstrukce letadla.

Stu Marquard byl nejlepší mechanik široko daleko a Edův lear dokázal přestavět za rekordně krátkou dobu. Bez něj si Percey neuměla představit, jak by se jim mohlo podařit připravit Foxtrot Bravo na zítřejší let.

„Co je, Percey?“ zeptal se Hale, když viděl výraz v její tváři.

„Stu odešel,“ zašeptala.

Nechápavě zavrtěl hlavou. „Odkud odešel?“

„Od nás,“ zamumlala. „Dal výpověď. Bude dělat nějaké posrané vrtulníky.“

Hale na ni šokovaně vytřeštil oči. „Dneska?“

Přikývla.

Talbot pokračoval: „On má strach, Percey. Všichni vědí, že to byla bomba. Policie nám nic neřekla, ale všichni vědí, co se stalo. Jsou nervózní. Mluvil jsem s Johnem Ringlem…“

„S Johnnym?“ Tohohle mladého pilota přijali teprve loni. „Snad neodchází taky?“

„Jen se ptal, jestli si nedáme na chvíli pauzu. Než se to všechno uklidní.“

„Ne, nedáme si pauzu,“ řekla Percey rozhodně. „Nezrušíme jedinou zakázku. Všechno jde jako obvykle. A jestli se hodí marod ještě někdo další, vyhoď ho.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tanečník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.