Copyright © by Mo Yan 1993

Translation and Epilogue © Denis Molčanov, 2015

ISBN 948-80-204-3000-7

V této zkažené a pomatené době, bratři, nesuďte bratra svého.

epitaf Tinga Skobiceho

KAPITOLA I

ČÁST 1.

Ting Skobice, inspektor nejvyššího oblastního zastupitelství, usazen v kabině náklaďáku značky Osvobození, mířil na předměstí, do dolů v Luo-šanu, kde na něj čekalo vpravdě neobvyklé vyšetřování. Po celou cestu byl tak zamyšlený, že zbytněla i jeho mozková kůra, takže mu i ona kávově hnědá, poměrně široká kšiltovka velikosti 58 začala být malá. Už to dál nevydržel, strhl si ji z hlavy, kouká na její propocené lemování. Spolu s teplým puchem mastnoty z ní stoupala ještě jiná, syrovější vůně. Z té nečekané události se mu zdvihl žaludek takovým způsobem, že se rukou chytil za krk.

Poblíž dolu byl černý koberec vozovky najednou samý výmol, kamion musel zpomalit. Pérování strašně skřípělo, hlavy osazenstva bez ustání narážely do střechy kabiny. Tu uslyšel šoférčino nadávání na silnici, na lidi. Že něco tak sprostého může vyjít z úst poměrně hezké mladé ženy, neslo všechny známky černého humoru. Pokradmu se na ni podíval. Měla na sobě modrou pracovní kombinézu, z níž vysoko vyčníval límeček růžové blůzky upnuté u krku. V černých očích se jí zeleně lesklo, její nakrátko střižené vlasy byly velmi husté, velmi černé a velmi lesklé. Bílými rukavicemi svírala volant a s přehnaně širokými gesty s ním točila, aby se vyhnula dírám. Když ho strhla doleva, protáhla levý koutek úst, když doprava, tak pravý. Huba jí tancovala všemi směry, krčila nos i s perličkami potu na něm. Podle nižšího čela, pevné brady a masitých rtů usoudil, že to bude žena s bohatými sexuálními zkušenostmi. Jak se tak neustále kymáceli, mimoděk se k sobě přiblížili, jeho touhou žíznivá kůže i přes oblečení zcela jasně pocítila teplo a hebkost jejího těla. Za každou cenu se chtěl k té ženě přiblížit, co možná nejvíc, dlaně ho svrběly, jen se jí dotknout. Na osmačtyřicetiletého chlapa, starou inspektorskou páku, to byly pocity pravda poněkud výstřední, ale na druhou stranu nic nenormálního. Pohodil párkrát hlavou, jeho oči konečně sklouzly z její tváře.

Se silnicí to bylo čím dál horší, sotva vyjeli z jedné díry, zapadli do další, hopsalo to, drncalo, až se v posledním vypětí jako vysílená zvěř doplahočili na chvost dlouhatánské kolony jiných náklaďáků. Zvedla nohu z pedálu, vypnula motor, svlékla rukavice, pleskla jimi do volantu, nehezky se na něj podívala a utrousila:

„Kurva práce, ještě štěstí, že nejsem v jiným stavu!“

Ta slova ho mírně rozhodila, chtěl si ji nějak naklonit: „Na takové silnici by to bylo už dávno venku!“

„To já bych to ven samozřejmě nepustila,“ ona na to nevrle, „za takový děcko jsou i dva tisíce.“

S těmi slovy si ho změřila pohledem, z očí jí čišelo cosi vyzývavého, přestože jinak, z celkového chování to vypadalo, že čeká na jeho reakci. Skobice byl mile překvapen a zároveň plný zvědavosti, po několika triviálních větách dostal pocit, že se jeho mysl proměnila v bramboru zježenou namodralými výhonky, jež se s naprostou přirozeností kutálí do ženina košíku. Tajemství a vážnost, kterými bývá sex často opředen, se kvapně rozplývaly, vzdálenost mezi nimi se zničehonic ztenčila. Potíž byla v tom, že z jejích slov na něj dýchla i určitá spojitost s jeho případem. Přepadly ho pochyby a strach. Prohlížel si ji, stále ve střehu. V koutcích úst jí opět zacukalo. Tentokrát z toho vůbec neměl dobrý pocit. Zpočátku si myslel, že je to prostě ženská od rány, která si na nic nehraje, jenže její naprosto mistrná hra se rty v něm vzbudila značnou nevoli: další nudná slepice, napadlo ho okamžitě, s tou nemá cenu ztrácet čas.

„Ty už jsi byla těhotná?“ zeptal se.

Tím ovšem konverzace přišla o všechny možné milostné mezičlánky, jako by ťal rovnou do živého. Ona se s tím bez potíží vyrovnala a téměř jakoby nic odpověděla:

„Mám s tím problémy. Kvůli soli a draslíku tady v zemi.“

Každý správný inspektor ví, že i přes zodpovědnost, již nosí na bedrech, tato zdaleka není neslučitelná s něžným pohlavím. Skobicemu se vybavil další vtípek, který obíhal mezi kolegy na zastupitelství: Náš Skobice si do případu vždycky najde správnou díru. Myšlenka trochu si vyhodit z kopýtka se mu jako červ prokusovala myslí. Z kapsy vytáhl malou placatici, odšpuntoval gumový uzávěr, přihnul si a pak ji podal šoférce.

„Jako agronom,“ zašpičkoval, „jsem na meliorace expert.“

Ona praštila dlaní do klaksonu: zazněl hluboký, docela příjemný zvuk. Z kabiny kamionu Žlutá řeka před nimi vyskočil řidič, postavil se na krajnici, naštvaně si ji změřil a utrousil:

„Počkej, na co zatroubím já tobě…“

Vzala Skobiceho placatici, přičichla si, jako by posuzovala jakost moku, a pak to do sebe kopla, čelo hezky k nebi, chvíli to klokotalo, než vše do poslední kapky vypila. Skobice by jí rád vystřihl poklonu, jako že má skvělý splávek, ale pak mu došlo, že před obyvateli města s názvem Kořalnice by taková slova vyšla na prázdno. Radši spolkl slinu a nechal si to pro sebe. Hřbetem ruky si utřel rty a nespouštěl oči z jejích. Byly masité, kořalkou zvlhčené, lesklé, nachově rudé.

„Chci ti dát pusu,“ pronesl poněkud neurvale.

Šoférka rázem zbrunátněla a hašteřivě vypískla:

„Tak pusu, jo?! Víš, co ty mi můžeš?!“

Inspektor se lekl a raději uhnul pohledem, vykoukl ven, řidič Žluté řeky už zalezl zpátky do kabiny, jejich rozhovor zůstal beze svědků. Pozoroval dlouhatánskou kolonu před nimi. Za nimi se už zastavil povoz tažený oslem a nějaký kamion s návěsem k tomu. Na oslově plochém čele visel zcela nový červený střapeček, ohnivý plamen uprostřed temné noci. Vedle silnice trčelo několik zakrnělých, pokroucených stromků, škarpa přetékala hustým porostem plevele, listí i trávu pokrývala lepkavá vrstva černého popílku. O něco dál se po obou stranách prostíralo strniště uschlé na troud, žlutá a šedá sláma po sklizni se vznášela z rozmaru podzimního větru, bez radosti ni žalu. Bylo už dopoledne. Uprostřed revíru se zvedaly ohromné haldy, nad jejichž vrcholky stoupal jakýsi nahnědlý kouř či pára. Výtahová kola nad šachtami se otáčela ladně, bez jediného hlesu, bylo v tom cosi tajemného a podivného zároveň. Inspektor viděl jen polovinu jednoho kola, v širším výhledu mu překážel náklaďák Žlutá řeka.

Ještě několikrát zopakovala slova, jež ho tak vystrašila, její tělo však jako kdyby celé zcepenělo. Skobice samým leknutím ztratil elán, zanedlouho se už ale zase něčemu pochechtával. Ukazovákem ji lehounce píchl do prsu, jenže to jako by stiskl spínač nějakého stroje: okamžitě se k němu natáhla, do svých drobných ledových rukou uchopila jeho hlavu a přilepila se mu na rty. Byly příliš studené, rozměklé, bez jediné známky pružnosti, něco naprosto neobvyklého, jako z vaty. Nechutnaly mu, nepřitahovaly ho, tak ji odstrčil. Jenže ona už tou dobou nabrala podobu malé, rozzuřené lvice, neustále se na něj sápala a cedila mezi zuby:

„Ahá, tak takhle je to, a co tvůj brácha, co fotr, ty by si říct nedali?“

Skobice ztratil hlavu, už nebyl čas na hádky, nakonec ji musel zneškodnit speciálním chvatem určeným k znehybnění zločince. Konečně přišla k rozumu.

Tak tam oba seděli a popadali dech. Skobice stále svíral její zápěstí, snažil se potlačit její vzdor. Zpupně sebou šila, celá se kroutila jak nějaká pružina či ocelová lamela, přitom bučela jak tur, čelem útočící tele. Skobice se neubránil smíchu.

„Čemu se směješ?“ ptala se ho zhurta.

Inspektor ji pustil, vytáhl z kapsy vizitku.

„Takže já už půjdu, holka. Až mě budeš potřebovat, najdeš mě na téhle adrese, ale nikomu ani muk!“

Změřila si ho, sklonila hlavu k vizitce, pak si ho změřila znovu, zevrubně, jako když hraniční kontrola zkoumá pas žadatele o vstup na území.

Skobice ji cvrknul prstem do nosu, strčil si aktovku do podpaždí, otočil klikou ve dveřích.

„Takže na shledanou, maličká,“ řekl ještě. „A ještě něco, měla bys vědět, že mám přístup k hnojivům nejvyšší kvality, zvláště vhodným pro draselnaté půdy.“

Když už byl skoro venku, šoférčina ruka ho ještě zachytila za šos kabátu.

Z jejích očí na něj čišelo něco tak strašně žalostného, že ho najednou napadlo, jestli není mnohem mladší, jestli je vůbec vdaná, jestli vůbec někdy byla s mužem. Působila náhle tak křehce a dojemně. Pohladil ji po ruce a vážným hlasem povídá: „Ale slečno, vždyť bych mohl být tvůj táta.“

„Jste lhář,“ zlobila se, „když jsem vás nabírala, tvrdil jste, že patříte k našemu dispečinku.“

„Není to skoro totéž?“ usmál se.

„Ale vy jste špión!“

„I tak se to dá říct.“

„Kdybych to věděla, tak vás nikdy nevezmu!“

„Dobrá, tak už se nezlob.“ Skobice vytáhl krabičku cigaret a hodil jí je, dopadly jí přímo na hruď.

Zato ona popadla placatici a mrštila ji do škarpy. „Mužskej, co pije z takovýhle flaštičky, u mě není žádnej chlap.“

Skobice seskočil z auta, práskl dveřmi a zamířil po krajnici vpřed. Ještě ji slyšel, jak volá: „Héj, špióne, a víš ty vůbec, proč je ta cesta k dolům takhle rozflákaná?“

Skobice se otočil a spatřil její hlavu vystrčenou z okna. Jen se pousmál, odpověď si nechal pro sebe.

Její obličej docela podobný květu chmele zůstal inspektorovi před očima, než se v jemňoučkých bublinkách rozpustil jako pěna ve sklenici piva. Střívko neupravované úzké silnice se táhlo oklikami k dolům. Náklaďáky, traktory, povozy s koňmi, s kravami, všechna ta pestrobarevná havěť připomínala dlouhou řadu do sebe zakousnutých nestvůr. Někde ještě běžel motor, jiný ho vypnul. Výfuky traktorů trčící do nebe chrlily namodralé kotouče dýmu. Vůně benzínu, nafty, zápach tažných zvířat se slévaly v proud smrdutého oparu linoucího se krajinou. Skobicemu nezbývalo než se občas sklouznout po kapotě náklaďáku, jindy si v křoví razil cestu ramenem. V kabinách kamionů i na kozlících se povětšinou vesele popíjelo, jako by tady neplatil zákaz alkoholu za volantem. Nevěděl, jak daleko se dostal, zprudka se napřímil a zjistil, že už vidí dvě třetiny z vysoké výtahové věže uprostřed revíru.

Její neustále se otáčející, šumějící kola soukala stříbrně šedé ocelové kabely, celá konstrukce na slunci, snad kvůli rzi či barvě, svítila jakousi špinavou, tmavočervenou barvou. Ohromné černé kladky působily velmi stroze. Stříbřité odlesky kabelů v nekonečném pohybu ho sice neoslňovaly, spíše naháněly strach. Jako klubko jedovatých hadů, napadlo ho. V očích mu hrály přehršle barev a světel, zatímco sluch se plnil hučením točících se kladek, skřípěním tažných kabelů, tlumeným duněním výbuchů v podzemí.

U dolu se nacházelo volné prostranství oválného půdorysu. Kolem byly vysázeny pagodovité smrčky pokryté vrstvou popílku. Na placu se tlačila auta, nějaký osel zaprášený od hlavy k patě strkal hubu mezi jehličnany, možná měl hlad, nebo se chtěl jen podrbat, v každém případě zčistajasna kýchl, až to prásklo. Na jednom z koňských povozů se mačkali nějací chlápci s ručníkem na hlavě a s provazem místo opasku, oblečení nadranc, tvář jak uhel. Koník žral právě seno z koše, oni popíjeli. Podávali si velkou fialovou láhev a vypadali nadmíru spokojeně. Na kozlíku ležela taky jedna ohromná bílá ředkev, prostě sis s křupnutím kousl, žvýkal a pak další, nakonec přežvykovali všichni, blaho v duši. Skobice pravda nebyl vyložený piják, přihnul si ale rád, kvalitu alkoholu v zásadě dokázal posoudit. Když tedy ucítil poměrně silnou štiplavou vůni jejich kořalky, věděl, že ve fialové butylce není nic světoborného. Podle ošacení a způsobů usoudil, že se jedná o vesničany z okolí. Když předešel jejich koně, uslyšel, jak na něj jeden z nich chraplavým hlasem volá:

„Hej, soudruhu, kolipak hodin hlásejí vaše hodinky?“

Podíval se na zápěstí a odpověděl. Tázající se mladík měl oči podlité krví, tvář zarostlou, hlas hrubý jak rašple, šla z něho prostě hrůza. Skobicemu se zničehonic rozbušilo srdce, přidal do kroku.

Mlaďoch za zády ještě hudroval:

„A vyřiď těm prasatům, co se krměj jen bílou rejžičkou, ať koukaj hezánky otevřít!“

Je sice pravda, že inspektora se jeho sprostá mluva trochu dotkla, na druhou stranu ale musel uznat, že jejich nevole nebyla bez příčiny. Bylo už čtvrt na jedenáct, železná vrata dolu přesto zůstávala zavřená. Ohromný černý zámek vpředu připomínal černý krunýř želvy veliké. „Zvýšenou bezpečností oslavíme první máj!“ Osm obrovských znaků původně červené barvy se tísnilo na kulatých kovových plátech, které někdo, asi už dávno, přiletoval na bránu. V jasném podzimním světle jako by se všechno halilo do nového, i azurové nebe nad černým dolem vypadalo azurověji. Kolem se vlnila šedivá cihlová zeď přesahující výšku muže jak dlouhý drak plazící se krajinou. Vedle vrat se krčila pootevřená vrátka, v nich ležel uondaný žlutohnědý vlčák, na jehož hlavě se jak suchý lístek třepetalo něco jako napůl mrtvý motýl.

Jen co se Skobice opřel o vrátka, pes po něm okamžitě vyjel. Jeho orosený čenich užuž vrážel do inspektorovy ruky. Přesněji řečeno, otřel se mu o její hřbet. Cítil jeho teplotu. Chlad psího čumáku mu připomínal zfialovělé tělo sépie, dužinu liči. Rozezlený pes však najednou změnil názor, ve strachu uskočil, utekl do stínu vrátnice, kde zalezl do záhonu uschlých kosatců, kýval hranatou hlavou a nepřestával štěkat.

Skobice uvolnil závoru, odstrčil dveře, chvíli počkal, vstoupil dovnitř, přilepil se zády k chladným železným vratům a nevěřícně zíral na bouřícího psa. Shlédl dolů, na svou hubenou, kostnatou ruku s tmavými žilkami, v nichž kolovala krev a v krvi alkohol. Ruka mi neprobíjí, žádnou zvláštní moc nemám, tak proč jsi takhle pláchl, ptal se v duchu zvířete.

Do nebe najednou vyletěl lavor žhavé vody, někdo si umyl obličej. Vodopád barev. Téměř celá duha. Bubliny, slunce. Naděje. Voda mu zajela za krk, pak se zvedl vítr, ucítil její chlad. Za pár okamžiků ho zaštípalo v očích, do úst mu proniklo něco slaného a voňavého zároveň, chuť špíny, všeho, co člověku ulpí ve vráskách. Děvče z kamionu bylo rázem zapomenuto. Její vatové rty. Citlivé poprsí plné elektřiny, téměř na dosah. Jenže pak se před ním jak z daleké horské krajiny ztracené v mlhách zjevila žena s jeho vizitkou v ruce. Hajzle!

„Hajzle! Omrzel tě život?“

Vrátný s lavorem v ruce zlostně nadával a dupal do země.

Inspektor pochopil, že myslí jeho. Sklepal si vodu z vlasů, špinavým kapesníkem se otřel za krkem, několikrát si uplivl, zamrkal, na chvilku zpanikařil, okamžitě však zaujal svůj obvyklý postoj a už vrtal dotyčného pohledem. Uviděl dvě nestejně velké oči černé jak uhel, jinak ale strašně tupé, kulatou hložinku zarudlého nosu, řadu umíněných zubů ve vyhaslých rtech. Něco horkého mu vjelo do těla, něco jako had, hloubení žížaly. Zmocnila se ho zlost, vznítila se sirka, náhlá jiskra, mozek rozpálený doběla, řeřavé uhlí ohniště, hromy, blesky, hruď chrabře vypnutá.

Černé vlasy vrátného se naježily jako tvrdá psí srst, o tom, že mu Skobice nahnal strach, nemohlo být pochyb. Skobice se naopak soustředil na chlapův nos, na chlupy, které mu z něj trčely jak vlaštovčí ocásek. Jako by se mu v hlavě ukryla jedna zlá, černá vlaštovice, uhnízdila se tam, snesla vajíčka a ta se vyklubala. Skobice zamířil na ptáka, zmáčkl spoušť. Zmáčkl spoušť. Zmáčkl.

Prásk – prásk – prásk!

Tři ostré výstřely práskly klidem vstupního prostoru luošanských dolů, přehlušily štěkot žlutohnědého psa, vzbudily pozornost oněch venkovských chlapců. Zlití řidiči vyskákali z kabin. Borové jehličky se ostře zabodly do měkkého oslího čumáku. Voli zapřažení do povozů zvedli těžkou hlavu a na chvíli zapomněli přežvykovat. Zástup na okamžik zkoprněl, už se však hnal na místo. V deset třicet pět se vrátný luošanského dolu zřítil k zemi, rukama se držel za hlavu, od úst mu šla pěna, celý sebou škubal.

Skobice tam stál se sněhově bílou bouchačkou v ruce, s mírným úsměvem na rtech, zpříma jako smrk. Z hlavně stoupal namodralý dým a točil se všude kolem.

Dav se mačkal u plotu a nevěřícně na něj zíral. Po chvíli, která snad neměla konce, někdo pisklavým hláskem vykřikl:

„On zabil vrátnýho! Zabil starýho Lüa!“

Skobice, černomodrý smrk, zůstal stát s pichlavým úsměvem na rtech.

„Konečně nás ten starej vůl přestane otravovat!“

„Neprodáme ho ještě do oddělení specialit Výzkumného ústavu lahůdkářského?“

„Blbost, takovou houžev už nerozvaříš.“

„V oddělení specialit chtějí jen tlusťoučké hošíky s bílou kůžičkou!“

Skobice vyhodil zbraň do vzduchu, zablýskla se jak zrcadlo. Zachytil ji, položil do dlaně a ukázal lidem za vraty. Pistole měla jemné, propracované tvary připomínající revolver.

„Ale přátelé!“ smál se, „není se čeho bát, je to jen hračka!“

Zmáčkl tlačítko, otevřel zbraň vedví, vytáhl ozubený, tmavočervený kotouček a ukazoval ho ohromenému davu. V každém zoubku se ukrývala roznětka velikosti sójového semínka.

„Když zmáčknete spoušť, kotouč se otočí a roznětka vypálí. Je to hračka používaná na divadle nebo jako poplašňák na atletických závodech, koupíte ji v každém obchoďáku.“ Zatímco mluvil, vložil kotouč zpátky do bubínku, zaklopil hlaveň a zmáčkl spoušť.

Prásk!

Podomní obchodník chválící své zboží.

„Kdo nevěří, nechť se na vlastní oči přesvědčí!“

Namířil si na rukáv a zmáčkl spoušť.

Prásk!

„Úplný Wang Lien-jü!“ vykřikl šofér dobře obeznámený s revoluční operou Rudá lucerna.

„Viděli jste?“ řekl Skobice a zvedl paži, „není opravdový, jinak bych už měl v ruce díru, ne?“

Na rukávu zůstala jen nažloutlá skvrna, štiplavý kouř se šířil slunečním světlem.

Skobice strčil zbraň zpátky do kapsy, přišel k vrátnému ležícímu na zemi a lehce do něj kopl.

„Vstávat, starej, nedělej mrtvýho.“

Vrátný se postavil na nohy, rukama si stále chránil hlavu, tvář bledou jak novoroční koláček nejvyšší kvality.

„Nechtěl jsem tě zabít,“ povídá mu Skobice, „jen ti nahnat strach. Neměl bys zneužívat svých pravomocí. Je už po desáté, už máš mít dávno otevřeno!“

Vrátný stáhl ruku z hlavy a zblízka si ji prohlížel. Ještě jednou si nevěřícně sáhl na hlavu, znovu se podíval na ruku, po krvi skutečně ani stopy. Oddechl si, jako by právě unikl hrobníkovi z lopaty, a konečně se, i když stále vyděšeně, zeptal:

„Co tady tedy pohledáváte?“

Skobice se potutelně uchechtl:

„Jsem nový ředitel dolu, posílají mě přímo z okresu!“

Chlápek vlétl bez meškání do vrátnice pro ohromný mosazně žlutý klíč, kterým otevřel ten obrovský zámek a za strašného lomozu roztáhl železná vrata. Ogaři venku vykřikli nadšením a rozběhli se ke kamionům, za pár minut již vozovka vibrovala duněním motorů.

Nekonečný proud automobilů se pomalu, ale dravě vedral do brány, zvedla se vlna troubení, jak se přetlačovaly. Skobice hbitě uskočil a nespouštěl oči z ohavné, kroutící se stonožky. Náhle se ho zmocnil těžko popsatelný pocit vzteku následovaný křečí dole, kdesi v trávicím ústrojí. Podle síly stahů a následné bolesti věděl, že se blíží další záchvat zlaté žíly. Toto vyšetřování se neobejde bez útrap, to dobře věděl. Když na to pomyslel, jeho hněvu se notně ulevilo. Některým věcem nelze uniknout, tomuhle chaosu ani hemoroidům, jedinou svatosvatou jistotou je pro něj tajenka případu. Co to bude tentokrát?

Vrátnému hrál ve tváři nucený úsměv, neustále přikyvoval a klaněl se.

„Prosím, soudruhu, pojďte si sednout ke mně na ubikaci.“

Skobice, věrný své vyšetřovací metodě, totiž nechat koni volnou uzdu, ho následoval do místnosti.

Byla ohromná. Uvnitř jen postel. Černá pokrývka. Dvě plechové termosky. Velká litinová kamna. Celá hromada uhlí, leskle černé kusy velikosti psí hlavy. Na zdi novoroční plakát s tradičním zobrazením růžovolícího hošíka s broskvičkou dlouhověkosti v ruce, usměvavou tvářičkou a překrásným pindíkem kroutícím se jak červ bource morušového, zkrátka jako živý. Skobicemu se srdce sevřelo a spolu s ním i oblast konečníku.

V místnosti bylo nesnesitelné vedro. Hučící oheň v kamnech byl tak prudký, že nejen těleso, ale i komínová roura byly celé rudé. Kotouče valícího se horka si pohazovaly se závěsy prachu v koutech. Najednou ho začalo svědit po celém těle, v nose ho zaštípalo.

Vrátný k němu úslužně vzhlédl.

„Není vám zima, soudruhu řediteli?“

„Až praští!“ odpověděl vztekle.

„Hnedle to zařídíme, momentíček, uhlíčko naložíme…,“ povídá vrátný, přitom se shýbl pod postel, odkud vytáhl nabroušenou sekyrku s červeným topůrkem. Inspektor se automaticky chytil za bok, kde ukrýval svou skutečnou pistoli. Pozoroval vrátného, jak celý shrbený přistoupil ke kamnům, dřepl si, popadl kus uhlí velikosti podušky, jednou rukou ho přidržel, druhou do něj vrazil sekyrku, řach, uhel se rozpadl, řez byl čistý, lesklý, jako potažený rtutí, a tak řacha za řachou, až z toho kusance zůstala jen hromádka uhlíků, otevřel poklop, ze kterého okamžitě vylétly vysoké, bílé plameny. Vlny rozpáleného vzduchu zapleskaly. Inspektor byl už zpocený od hlavy k patě, kdežto vrátný pořád ládoval do kamen.

„Hnedle bude tepleji,“ řekl ještě na omluvu, „naše uhlí je měkoučké, hoří jedna báseň, ale musí se holt pořád přikládat…“

Skobice si rozepnul knoflíček u límce a rozměklou kšiltovkou si utíral pot z čela.

„Proč vlastně topíš už v září?“

„No protože je zima, soudruhu řediteli, taková zima…,“ blekotal vrátný, „je zima a my máme spoustu uhlí, no, celý důl přece.“

Tvář vrátného byla vyschlá, suchá jak spálený knedlíček. Inspektora přešla chuť si z něj dál utahovat a nahánět mu hrůzu.

„Ale já nejsem žádný ředitel,“ řekl, „můžeš být naprosto v klidu. Jsem tu za jistou záležitostí.“

Chlapeček na zdi se smál od ucha k uchu, zkrátka jako živý. Skobice to zlatíčko pozoroval s přivřenýma očima.

Vrátný okamžitě změnil výraz a se zdviženou sekyrkou zahulákal: „Cože? Ty se tady vydáváš za našeho ředitele, střílíš po mně z pistole, ale to já tak nenechám, hybaj, jde se k bezpečákům!“

Skobice se pousmál.

„A jestli jsem doopravdy nový ředitel, co pak?“

Vrátný opět znejistěl, snažil se usmát, ale moc mu to nešlo, nakonec uklidil sekyrku pod postel, odkud zároveň vytáhl láhev kořaly, kterou ihned odzátkoval zuby. Pořádně si přihnul a podával ji úslužně Skobicemu. V láhvi se louhoval lehce nažloutlý kořen ženšenu a sedm černých škorpionů s klepety doširoka rozevřenými.

„Prosím, napijte se, soudruhu řediteli,“ řekl vrátný co nejuctivěji, „tenhle alkohol léčí!“

Inspektor vzal láhev, zatřásl jí, škorpioni zapluli do hustých vlasců ženšenu, vůkol se rozlila prazvláštní vůně. Špičkou rtů olízl hrdlo láhve a vrátil ji vrátnému.

Ten si ho podezíravě změřil:

„Vy se nenapijete?“ zeptal se inspektora.

„Tohle nezvládnu.“

„Vy nejste zdejší?“ ujišťoval se vrátný.

„Hele, dědo,“ povídá Skobice a ukazuje na novoroční plakát na zdi, „není ten hošík k sežrání?!“

Přitom bedlivě pozoroval, co na to starej. Jenže ten se tvářil jen sklíčeně, znovu si zhluboka přihnul a tiše zamručel:

„No, tak se spálí nějaký to uhlí, no. Metrák za pár babek!“

Skobice už horkem dál nemohl, naposledy se s láskou bezbřehou, jak pravil básník, podíval na hošíčka, otevřel dveře a rázným krokem vyšel na světlo. Slunce bylo svěží, náramně příjemné.

Ting Skobice byl ročník jednačtyřicet. V pětašedesátém se oženil, poté vedl velmi obyčejný život v docela obyčejném vztahu se ženou, s níž měl syna, docela milého. Kromě toho měl milenku, někdy strašně milou, jindy jenom strašnou. Nebe a dudy. Jednou mazlivou kočičku, podruhé rozzuřenou fenu. Někdy lahodný nektar, jindy smrtící jed. Chvíli se chtěl rozvádět a pak zase ne. Stejné to bylo s milenkou. Pokaždé, když ho skolila nějaká nemoc, si v duchu představoval a zároveň se třásl strachem, jestli to není rakovina. Život miloval i nenáviděl. Byl rozhárané povahy. Stávalo se, že si přiložil hlaveň ke spánku a zase ji odložil, jindy to bylo na hruď, pak zas na srdce, tak se bavil často. Jediná, skutečně jediná věc, které neměl nikdy dost, byly kriminální případy a jejich šetření. Nejlepší inspektor státní prokuratury. Znal se s několika vysokými kádry. Měřil sto sedmdesát pět centimetrů, byl vyzáblé postavy, snědé pleti s mírně vypoulenýma očima. Rád kouřil. Rád se i napil, i když nesnesl mnoho. Měl dosti křivý chrup. K tomu základy zápasu a kolísavou výkonnost ve střelbě. Když měl dobrou náladu, nastřílel všechno do černého, v opačném případě netrefil nic. Byl docela pověrčivý, věřil na štěstí. A je pravda, že se na něj čas od času usmálo.

Jednou v poledne, docela nedávno, mu generální prokurátor hodil cigaretu luxusní značky Velká Čína a sám si vzal taky jednu. Skobice vytáhl zapalovač, připálil nejdřív jemu a pak sobě. Když mu dým naplnil ústa, ucítil sladký parfém rozplývajícího se bonbónku. Trochu prkenně pozoroval kouřícího prokurátora a v duchu si říkal: Starej ani kouřit neumí, zato šuple má plný prvotřídního materiálu. Prokurátor otevřel zásuvku, vytáhl dopis, ještě jednou ho prošel očima a teprve poté ho podal Skobicemu.

Skobice přelétl udání psané zvláštním písmem, zřejmě levákem. Podepsal se jako Hlas lidu, pseudonym pochopitelně. Obsah ho zprvu ohromil, okamžitě však naplnil pochybnostmi. Proběhl ho ještě jednou, úplně od začátku, zvláštní pozornost věnoval komentářům na okrajích, jež podle rázného rukopisu patřily jistému vedoucímu představiteli, s nímž se dobře znal.

Dlouze se zadíval do prokurátorových očí. Ten ovšem pozoroval rozkvetlý jasmín na parapetu. Ze záplavy drobných kvítků stoupala jemná, nenápadná vůně. Je to vůbec možné? říkal si, kdo by měl na něco takového žaludek, kdo by si troufl opékat batolata?

Prokurátor se na něj přátelsky usmál.

„Soudruh tajemník Wang tě jmenoval vyšetřovatelem tohoto případu.“

Srdce se mu rozpumpovalo rozčilením, na oko se ještě vzepřel:

„Tohle přece není věc státního zastupitelství, co dělá veřejná bezpečnost, chrápe?“

„K čemu jinému bychom tady měli našeho slovutného inspektora Skobiceho?“

„Takže kdy můžu vyjet?“ chtěl vědět inspektor, mírně v rozpacích.

„To záleží jen na tobě. Rozvod už máš zařízený, ne? No, i kdybys neměl, tohle vyžaduje pořádnou dávku odvahy. My samozřejmě doufáme, že je to prachsprostá pomluva. Vše musí proběhnout v naprostém utajení. Máš povolení užít všech prostředků, v rámci zákona pochopitelně.“

Skobice se postavil.

„Mohu jít?“

Také prokurátor vstal a po stole k němu šoupl celý karton Velké Číny.

Skobice vyšel z kanceláře, cigarety v podpaždí. Vběhl do výtahu. Chtěl ještě zajít za synkem do školy. Proslulá třída Vítězství mu stála v cestě, oběma směry se řítil nepřetržitý proud automobilů, nebylo kudy přeběhnout. Čekal. Po jeho levici se k přechodu chystala nějaká mateřská školka, sluníčko jim svítilo do obličeje, hejno dětí, člověk by řekl záhon slunečnic. Nedalo mu to a zamířil po krajnici za nimi, cyklisti se o něj otírali jako úhoři. Tváře jim v tom ostrém světle splývaly v jednu dlouhou, matně bílou šmouhu. Zato buclaté tvářičky dětí ve svátečním hrály úsměvy. Zdálo se, že jsou jedno s druhým spojeny rudým provazem, takže připomínaly řádku visících ryb či větévku obsypanou macatými plody. Výfukové plyny vyrážely přímo na ně, halily je do karbonově bílé záře, vypadaly jako jehlice pečených kuřat posypaných rudozeleným kořením, jejich vůně se užuž drala do nosu. Děti jsou budoucnost národa, náš výkvět, to nejcennější, co naše vlast má, kdo by se jim odvážil ubližovat, a ještě úmyslně? Auta se nakonec, volky nevolky, zastavila a v neuvěřitelném randálu čekala, až školka přejde. Na obou koncích skupiny kráčely dvě paní v dlouhých bílých zástěrách, tváře kulaté jako měsíc v úplňku, rumělkové rty, ostrý, bílý chrup, jedna jako druhá, hotová dvojčata. Každá držela svůj konec provazu a velice silným, neurvalým hlasem vykřikovaly:

„Držte se lana! Nepouštět se lana!“

Když se inspektor postavil na krajnici, pod strom se žlutými listy, školka již v pořádku přešla na druhou stranu. Auta se opět rozproudila, vlna za vlnou. Děti před ním vytvořily kroutícího se hada, pípaly a štěbetaly jak hejno vrabčáků. Každé mělo kolem zápěstí uvázanou rudou stuhu, na stuze rudý kroužek. Jejich pochod mohl čas od času ztratit řád, děcka však zůstávala připojena kroužky k lanu. Stačilo, když obě dámy zatáhly, a všechno se vrátilo na správnou kolej. Skobice si vzpomněl na rozkazy těch dam a v duchu se rozčílil: Blbost! Jak se ta děcka mohla pustit, vždyť jsou přivázaná!

Jak se tak opíral o strom, položil tím nejchladnějším tónem jedné z dam otázku:

„A proč je vůbec takhle poutáte?“

Dáma si ho suše změřila: „Co je vám do toho?“

„To je snad jedno, ne? Prosím, odpovězte na otázku, proč jsou ty děti spojené červeným lanem?“

„Mentálně postižení,“ pronesla dáma pohrdlivě.

I děti na něj pohlédly a svorně zopakovaly:

„Meeen-tááál-něěě-pooos-tiii-žeee-nííí!“

Každá slabika se nekonečně táhla, jen nebylo jasné, jestli je to jejich běžný způsob mluvy, nebo jestli je to takhle naučili. Jejich mladé hlásky zněly jasně a měkce, příjemně na poslech, táhly se po krajnici, jako když letka ptáků vstřelí do oblak. Když před ním procházeli, Skobice se na dámu na konci toho procesí ještě hloupě usmál, jenže ona mu už nevěnovala pozornost. Pak jen sledoval, jak všichni vcházejí do uličky mezi dvorky ohraničené vysokou zdí přemalovanou na červeno.

Nebylo lehké dostat se přes ulici. Mongolští prodavači ho s tím svým dosti zvláštním přízvukem zvali na jehněčí šašliky. On si říct nedal, zato nějaké děvče s labutím krkem a paprikově rudými rty ano. Rovnou deset si jich vzalo. Všech deset špejlí mastňoučkého masa vymáchalo v krabici s drcenou feferonkou, a když z nich odkusovalo, křivilo různě ústa, zřejmě aby si nesmazalo rtěnku. Skobiceho hrdlo vzplálo, odvrátil zrak a odcházel.

Zanedlouho už kouřil cigaretu a čekal před školou na syna. Ten s aktovkou na zádech konečně vyběhl ze vrat, otce si nevšiml. Tvář měl jako správný žáček umazanou od modrého inkoustu. Skobice ho zavolal jménem. Klučina se bez velkého nadšení vydal za ním. Že prý musí odjet do Kořalnice za případem, vysvětloval mu otec.

„No a co já s tím,“ synek na to.

„Co jako co já s tím?“

„Co já s tím znamená, že je mi to volný,“ opáčil chlapec, „proč by mě to mělo zajímat?“

„Co já s tím, jasně, co já s tím,“ opakoval si Skobice jeho slova.

Skobice vstoupil do kanceláře bezpečnostního odboru Stranického výboru dolu, kde byl přijat jakýmsi mladým mužem střiženým na ježka. Ten otevřel ohromnou skříň sahající až ke stropu, nalil mu stakan kořalky a podal mu ho. I zde se topilo v kamnech, méně než u vrátného, ale pořád tam bylo veliké horko. Skobice by si radši dal zmrzlinu, mladík ho ovšem vyzval k pití:

„Jen si dejte, na zahřátí.“

Skobice se tomu upřímnému pohledu nedokázal vzepřít, viděl, že to myslí dobře, přijal od něj sklenku a pomalu z ní upíjel. Dveře i okna byly dobře zavřené, dobře utěsněné. Skobiceho šimralo celé tělo, obličej mu skropil pot. Už slyšel, jak mu chlapík s hranatým sestřihem přátelsky povídá:

„Z toho si nic nedělejte, jak se člověk uklidní, tak i zchladne.“

Skobicemu zahučelo v uších, pomyslel na včely. Na med. Na děťátko v medu naložené. Na tak důležité misi nesmí nic ponechat náhodě. Skla v oknech jako by se lehce chvěla. Ohromné stroje za nimi se zvolna pohybovaly mezi nebem a zemí, bez jediného zvuku. Připadal si jak rybka v akváriu. Důlní stroje byly žluté barvy. Žlutá člověka svádí, opíjí. Ze všech sil nastražil sluch, musel přece něco slyšet, bylo to však marné.

„Musím se sejít s vaším ředitelem a také s tajemníkem stranického výboru,“ slyšel sám sebe.

„Jen se napijte, no tak, šup ho tam,“ povídá Hranáč.

Jeho vlídnost se dotkla Skobiceho tak silně, že zbytek už do sebe kopl na ex.

Jen položil stakan, Hranáč mu opět naléval.

„Já už nebudu, zaveďte mě za ředitelem a tajemníkem.“

„Ale soudruhu vedoucí, nemáme kam spěchat, dáte si ještě sklenku a půjdeme, jinak přijdu o místo. Dobré věci chodí po dvou, nezapomeňte, no tak, ještě jednu.“

Skobicemu zatrnulo, když uviděl sklenici vysokou jak pěst, avšak v zájmu svého poslání se obětoval a vypil ji opět do dna.

Sotva položil sklenici, Hranáč mu znovu doléval.

„Ne abyste si, soudruhu vedoucí, myslel,“ povídá Hranáč, „že vás nutím k pití, my totiž u nás na dole máme takové pravidlo: Ten, kdo tři nedá, pokoje nenajde.“

„Jenže já tolik nesnesu, už ani kapku!“

Hranáč sám oběma rukama pozvedl sklenici, přiložil ji Skobicemu k ústům a se slzami v očích pravil:

„Snažně vás prosím, soudruhu vedoucí, pijte, jinak nenajdu pokoje ani já.“

Inspektorovi před Hranáčovou nevinností na okamžik ochabla vůle, přijal sklenku, zaklonil hlavu a kopl to do sebe.

„Díky, ohromné díky,“ řekl mladík dojatě, „takže další trojku?“

Skobice na protest zakryl sklenici dlaní. „Kdepak, kdepak, rychle mě zaveďte na vedení.“

Hranáč se podíval na hodinky.

„Na to je teď přece jen trochu brzy.“

Skobice se nakonec musel prokázat legitimací a rázně dodal:

„Moje mise nesnese odkladu, už to prosím nezdržujte.“

Hranáč se zamyslel a po chvíli řekl:

„Dobrá tedy, pojďme!“

Skobice ho následoval ven z kanceláře. Dlouhatánskou chodbu lemovala řada dveří, na každých visela dřevěná cedulka se jménem. Na otázku, zda v budově pracují i soudruzi ředitel a tajemník, Hranáč odvětil:

„Jen mě následujte, mé tři sklenky jste vypil, nedopustím, abyste se mi tu ztratil. Kdybyste je byl odmítl, předal bych vás jen sekretářce a šel si po svých.“

Když vyšli z budovy, Skobice v tmavém skle dveří zahlédl obraz svého obličeje, skoro se vylekal, tak mu ten sinalý, vyčerpaný výraz připadal cizí. Pružina hlavních dveří silně vrzla, křídlo vyrazilo za ním a praštilo ho do zadku, Skobice se užuž kácel dopředu, pohotový mladík ho naštěstí ještě stačil zachytit. Venku zářilo slunce, oslepilo ho tak prudce, že se mu roztočila hlava, celý ochabl, začalo mu zvonit v uších.

„Že bych se opil?“ ptal se Hranáče.

„Ale kdepak, soudruhu vedoucí,“ Hranáč na to, „jak by se mohla osobnost vašeho formátu opít? U nás se opíjejí ignoranti a křupani bez výchovy, opravdová smetánka nikdy a vzhledem k tomu, že k ní patříte, tak opilý nejste.“

Mladíkova slova plná logiky a zdravého rozumu inspektora přesvědčila. Stále mu v patách procházel pláckem s hromadou kulatiny nestejné velikosti, nejtlustší klády měly i dva metry v průměru, nejužší šest centimetrů. Ležela tam borovice, bříza, japonská vrba, dub, jasan a spousta jiných druhů, které ani nedokázal pojmenovat. V přírodovědě měl odjakživa mezery, i to, kolik jich tentokrát poznal, považoval za úspěch. Zpod narušené kůry zpuchřelého dřeva stoupala silná alkoholová vůně. Mezi kulatinou místy trčela usychající žlutá tráva. Poblíž ospale poletovala bílá můrka, nad dřevem se jak v opilosti točilo pár černých vlaštovek. Skobice se před kmenem velikánského dubu postavil na špičky a rukou se pokoušel dosáhnout na vrchol, marně. Sevřenou pěstí oťukával tmavočervené letorosty a cítil, jak se na něj lepí vyhřezlá smůla.

„To je teda kus!“ vzdechl uznale.

„Loni nám za něj jeden vinopalník nabízel tři tisíce jüanů,“ vysvětloval Hranáč, „ale neplácli jsme si.“

„Nač ho chtěl?“

„Na sudy, nejlepší alkohol se chová jenom v dubových sudech.“

„Podle mě jste mu ho měli prodat, tolik zase nestojí!“

„Ale my jsme proti soukromému sektoru, soudruhu!“ Hranáč na to. „Než podporovat soukromníky, to to radši necháme shnít na místě.“

Zatímco se Skobice v duchu obdivoval úctě zdejších zaměstnanců k majetku ve společném vlastnictví, na druhém konci haldy se proháněli dva psi. Jeden z nich, ten větší, se tak nějak podivně, jakoby opile potácel a strašně se podobal tomu od brány. Inspektor šel stále za Hranáčem, obešli jednu hromadu, pak druhou, člověk měl pocit, že přes kus vyrubaného háje proniká konečně do pralesa. V hustém stínu dubů ležel pás čerstvých houbiček, z několika vrstev tlejícího listí a žaludů stoupala omamná vůně lihu. Na pestrobarevně flekatém kmeni rostly stovky plodů ne nepodobných růžovým miminkům s viditelným nosem, očičkami, jemnou pletí. Zvláštní bylo, že se jednalo pouze o chlapečky, jejich hezoučké ocásky se tak jasně, arašídově zrnily. Skobice zavrtěl hlavou, snažil se srovnat si myšlenky, pod čelem mu těžkým krokem dupal zástup tajemných, hrůzostrašných přízraků z jeho případu. Nejdříve si vyčítal, že tu ztrácí tolik drahocenného času, pak si ale uvědomil, že na to, že byl svým úkolem pověřen teprve před dvaceti hodinami, dosáhl již znamenitých výsledků. Už odvíjel svou červenou nit labyrintem. S trpělivostí sobě vlastní kráčel dál za hochem z bezpečnostního odboru. Však uvidíme, co se z toho vyvrbí.

Obešli další hromadu kulatiny, tentokrát bílé břízy, a ocitli se v lese slunečnic. Květy obrácené ke slunci tvořily zlatožlutý koberec vznášející se na tmavozeleném sametu. Ucítil onu zvláštní, sladce omamnou vůni březového dřeva, mysl mu naplnily podzimní barvy okolních svahů. Sněhobílá kůra ještě zcela nevyhasla, zachovávala si svou vlhkost a lesk. Na obnažených místech vyrůstala nová, ještě hebčí a jemnější. Kulány jako by žily vlastním životem. Na kůře seděl cvrček zbarvený donachova, člověk měl co dělat, aby se po něm majetnicky neohnal.

„Náš soudruh ředitel a soudruh tajemník se nacházejí v ubikacích uprostřed slunečnicového lánu,“ radoval se Hranáč.

V šťavnatě zarostlém lese se krčilo asi tucet budov s rudými taškami na střechách. Žluť květů jasně zářila v ostrém světle slunečních paprsků. Skobice se kochal pohledem a nechal se zvolna pohlcovat pocitem ne nepodobným opilosti, těžké a neodbytné. Když přišel k sobě, po průvodci s hranatým sestřihem jako by se zem slehla. Vyskočil na hranici a pokoušel se ho vyhledat očima, zdálo se mu, že stojí na rozbouřené řece, hora dříví byla vysokým korábem v toku stíhaném vlnobitím. Z vysokých odvalů v dálce se stále kouřilo, jen ten opar se zdál mnohem sušší než ráno. V jámách povrchových dolů se hemžily černé postavičky. Dolů sjížděla karavana různých vozů. Hlasy lidské a zvířecí značně ochably. Skobiceho dokonce napadlo, jestli nemá něco v uších, mezi ním a skutečným světem jako by se zvedla průsvitná stěna. Pár žlutých výtahových věží nad šachtami protahoval své mocné paže ve velmi pomalém, avšak neuvěřitelně přesném pohybu. Zatočila se mu hlava, v předklonu se chytil kmene, jenž nepřestával kroužit na rozlíceném živlu. Hranáč byl skutečně fuč. Skobice slezl na zem a zamířil do slunečnicového lesa.

Stále měl před očima, jak se právě zachoval. Vyšetřovatel, vážený i v těch nejvyšších kruzích, se jak vystrašený pejsek vyškrábal na hranici dříví a rozhlíží se po krajině – to gesto jako by se tím pádem stalo neodmyslitelnou součástí vyšetřování celého rozsáhlého případu, který otřese světem. Kdyby ho někdo vyfotil, byl by všem pro smích. Přece jen musím být trochu namol, napadlo ho. Ale i tak, u toho mladíka střiženého na ježka něco nehrálo, ten v žádném případě nebyl v pořádku. Inspektorova představivost se již rozmáchla k letu, křídla zapleskala. Na ježka střižený mladý muž je jistojistě komplic nezákonné skupiny požíračů děťátek. Využil složitého průchodu mezi hranicemi a vzal do zaječích. Cesta, na kterou mě poslal, je určitě plná nástrah, ale to chlapec podcenil mou inteligenci.

V podpaždí svíral aktovku, v níž se nacházela i těžká automatická pistole vzoru 69. Blízkost zbraně mu vrátila odvahu. Tak trochu s lítostí naposledy mrkl ke kulatině, bříze, dubu a jejich pestrobarevným soudruhům. Motivy na řezu silně připomínaly střelecký terč. V duchu si představoval, jak se trefuje do černého středu jednoho z nich, nohy ho však táhly na pokraj slunečnicového háje.

Skutečnost, že uprostřed uhelného revíru v jeho plném provozu najednou narazíte na tak klidné místo, byla důkazem, že člověku stačí jen chtít. Vstoupil mezi květy, usměvavé tváře tlačící se ze všech stran. Všechny ty barvy, od smaragdově zelené po bledě žlutou, na něj působily tak nějak pokrytecky, poťouchle. Jako by slyšel jejich chladný chechot. Veliké listy lehce ševelily po větru. Ještě jednou nahmátl svého mocného přítele v aktovce, zvedl hlavu, vypnul prsa a pustil se k červeným budovám. Nespouštěl z nich oči, celým tělem vnímal nebezpečí, jež se plížilo slunečnicemi, mrazivá hrozba přenášená naježeným světlým chmýřím.

Skobice otevřel dveře a vešel dovnitř. Po sáhodlouhých průtazích a s přetěžkou myslí stál konečně tváří v tvář řediteli dolu a tajemníkovi stranického výboru, dvěma padesátníkům s hlavičkou kulatou jak knedlíček, tváří rudou jak kraslice, břichem takřka generálským. Oba byli oděni do kádrováckých obleků pečlivého střihu, na obličeji jim hrál příjemný, otevřený úsměv určený mladšímu kolegovi. Dvojčata, bezpochyby. Každý se chopil jedné Skobiceho ruky, kterou co nejsrdečněji zatřásl. Stisk měli znalý, přesně na pomezí měkkosti a tvrdosti, ani příliš volný, ani těsný. Skobice ve svém těle ucítil dva teplé proudy, jako by v každé dlani držel právě uvařenou sladkou bramboru v červené slupce. V tu chvíli mu vypadla aktovka.

„Prásk!“ ozvala se rána.

Z aktovky vyrazil modrý kouř, ve zdi praskla cihla. Skobiceho polila hrůza. Kulka zasáhla nástěnnou mozaiku s mytickým bohem Nečou opanovávajícím oceán, v obvyklém znázornění jakožto nikoli statného muže, nýbrž chlapce, zde spíše tlustého chlapečka. Inspektorova kulka bohužel zasáhla jeho božského pindíka.

„Páni, to je střelec!“

„Přímo do černého!“

Skobice samým studem nevěděl kam s očima, okamžitě zvedl aktovku, vytáhl pistoli a zajistil ji. Konečně promluvil ke kádrům:

„Pojistka byla přitom zavřená!“

„To víte, i ten nejlepší klusák občas zaškobrtne!“

„Náhodný výstřel, to se stane.“

Přátelský, smířlivý tón ředitele a tajemníka Strany na inspektorových rozpacích neubral, právě naopak. Sebevědomí, jímž zářil, když vtrhl do budovy, se vytratilo jako dým. Několikrát pokývl skromně hlavou, sáhl do aktovky pro úřední rozkaz a uváděcí dopis, ale ti dva už…

„Milý soudruhu Tingu Skobice!“

„Buďte vítán, jsme rádi, že jste nás přišel podpořit v naší práci!“

Ani se neodvážil zeptat, jak se o jeho příjezdu dozvěděli. Poškrábal se na nose a povídá:

„Soudruhu řediteli, soudruhu tajemníku! Na rozkaz soudruha XY jsem přijel vyšetřovat případ pojídání pečených batolat ve vašem důlním revíru. Vysoce vážná věc, přísně tajné.“

Oba muži se na sebe dlouze podívali, než spráskli ruce a propukli v smích.

„Trochu vážnosti, pánové!“ pronesl Skobice bez nejmenší známky legrace, „vedoucí oddělení propagandy na stranickém výboru vašeho města, soudruh Ťin Vrták, celým jménem Ťin Diamantový vrták, je v této kauze hlavním podezřelým. Mimochodem, je to odchovanec vašeho závodu.“

Jeden ze dvou pánů, ředitel dolu či tajemník Strany, těžko říct, potvrdil:

„Přesně tak, vedoucí Ťin byl profesorem na naší báňské škole. Výtečný soudruh, vzácná perla, zdatný a principiálně uvědomělý pracovník.“

„Prosím, abyste mě uvedli do situace.“

„To samozřejmě rádi učiníme, ale co kdybychom to nejdřív trochu zajedli a zapili?“

A dřív než Skobice stačil odpovědět, uvedli ho do hodovního sálu.

ČÁST 2.

Vážený Mistře Mo Jene,

dovolte, abych se představil. Jsem doktorand-badatel v oboru alkoholových směsí při Pálenické univerzitě města Kořalnice. Mé příjmení je Li, rodné jméno I-tou čili Nálivka. Jedná se pochopitelně o pseudonym, prosím Vás, abyste prominul, že se nepředstavím pravým jménem. Vy, kdož jste bez přehánění jedním z nejslavnějších představitelů našeho literárního světa, jistě pochopíte důvody, které mě k použití krycího jména vedly. Nohama jsem sice pevně zakořeněn v našich Kořalnicích, mé srdce se však máchá v oceánu literatury. To je mimochodem důvod, proč mně můj učitel, Jüan Dvěryby, jenž je zároveň otcem mé ženy, manželem mé tchyně, tudíž i mým tchánem, tedy můj, jak se lidově říká, starý Pán, proč mi často vyčítá, že se nechci živit normálním způsobem, a svou dceru dokonce ponouká, aby požádala o rozvod. Z toho ovšem strach nemám. Pro literaturu jsem schopen vylézt na celou haldu nožů, skočit do rozohněného moře, anebo abych ocitoval: „pro ni vydám se i za cenu zdraví, že šaty na mě splihnou, litovat nebudu.“ Jednou jsem mu na to odpověděl: „Copak asi myslíte tím normálním řemeslem? Tolstoj byl voják, Gorkij pekařský nádeník a umývač nádobí, náš velký Kuo Mo-žuo zase medikem, Wang Meng místopředseda pekingské sekce Spolku mladých pro novou demokracii, přesto neváhali opustit své řemeslo a cele se zasvětit literatuře!“ Starý Pán se chtěl ještě přít, ale já jsem po vzoru mudrce Žuan Ťiho takhle zakroutil očima. No, k dokonalosti mám, pravda, ještě daleko, ještě jsou vidět panenky. Ale co, ani samotnému Lu Sünovi se to nedařilo, ale to Vy víte, proč Vás poučovat, že? To je jako předčítat Čítanku tříslabičných veršů pod oknem Konfuciovi nebo vykládat o alkoholu panu Vrtákovi, ale zpět k naší věci.

Velevážený Mistře Mo Jene, kdybyste jen věděl, s jakým uznáním, s jakým obdivem čtu celé vaše dílo, má duše plesá, dosahuje nirvány, to je Kuo Mo-žuova „Nirvána fénixe“, Gorkého „Moje univerzita“. Čemu se však u Vás klaním nejvíc, je onen duch hodný „boha alkoholu“, kterého nic neopije. Vaše slova z článku „Alkohol čili literatura“, když říkáte, že „kdo nerozumí alkoholu, neměl by vůbec hovořit o literatuře“, mi byla doslova zjevením, otevřela mi oči. Nepřeháním, jako by se mi lebka rozštěpila vejpůl a někdo do ní nalil vědro nejlepší kořalky z Moutaie. Po světě chodí sotva stovka osob, jež rozumí alkoholu lépe než já, včetně Vás, pochopitelně. Znám ho nazpaměť: od jeho historie přes výrobu, dělení a chemické složení až po fyzikální vlastnosti. To je tedy důvod, proč jsem nejen blázen do literatury, ale proč jsem jí i sám schopen. Váš úsudek je pro mě roven sklenici tišící kořalky ze známého výjevu revoluční opery Rudá lucerna, víte, když si mladý Li Jü-he dává kořalku, dar své matky, předtím, než padne do Ťiou Šanova zajetí. Asi jste, Mistře Mo Jene, již pochopil účel tohoto dopisu, není-liž pravda? Snažně Vás prosím, přijměte mě za svého žáka!

Nedávno jsem zhlédl film Rudý čirok natočený podle vašeho románu Rod rudého čiroku a scénáře, na němž jste též spolupracoval. Musím se přiznat, že když jsem vyšel z kina, tak jsem samým rozčilením nezamhouřil oka, celou noc jsem pil, stakan za stakanem. Jak jsem se za Vás, Mistře, radoval, jak jsem na Vás byl hrdý! Vy jste, Mistře, skutečná chlouba našeho města! Věřte, že zmobilizuji všechny známosti a známé, jen abych Vás dostal z toho Vašeho severovýchodního okrsku Náhorních Pustin a usadil Vás u nás, v Kořalnicích. Ještě o mně uslyšíte, to si pište!

Mistře, toto je první dopis, který Vám píšu, tak už Vás radši nebudu otravovat. Jen si dovolím přiložit exemplář svého románu a poznamenám, že se nemohu dočkat Vašich poznámek a kritik! Napsal jsem ho se sklenkou v ruce, onu noc po promítání Vašeho Rudého čiroku, když jsem nemohl spát. Pokud byste si snad myslel, že toto mé dílko má nějakou cenu, byl bych Vám neskonale vděčný za jakoukoli pomoc ve věci jeho publikace. Do smrti Vám to nezapomenu.

S uctivým pozdravem

Váš žák

Li Nálivka

P. S. Kdybyste potřeboval kvalitní pití, dejte vědět, postarám se o to.

ČÁST 3.

Ctěný doktore alkohologie, zdar!

Váš dopis i román Alkohol ke mně v pořádku dorazily, buďte bez obav.

Jelikož patřím k těm, komu se nepoštěstilo vychodit řádně školu, chovám obrovský obdiv a hlubokou úctu k těm, kdo to dotáhli až na vysokou, zvláště pak k těm jedincům, kteří se, tak jako Vy, připravují ke složení doktorské zkoušky.

Zabývat se v naší době literaturou hraničí téměř s nedostatkem inteligence. Členové našeho řemesla si občas postesknou, že se na ně dali jenom proto, že žádný jiný zvláštní talent neměli. Dokonce i jistý Li Čchi, jenž ve svém románu Pro vás nejsem žádný pes líčí nejrůznější hovada a grázly, popisuje mimo jiné scénu, kdy se tyto osoby nemohou dál věnovat svým obvyklým zlodějnám a ze samé beznaděje tedy zvolají: Do prdele práce, tak se staňme spisovateli! Jistě zde nemusím rozvádět skrytý smysl této anekdoty, konečně nic Vám nebrání si ten román přečíst.

Fakt, že připravujete doktorát z alkoholu, mě plní nezměrným obdivem, kdybych já byl doktorem alkohologie, myslím, že bych neměnil, natož abych se zabýval psaním nějakých pošetilých románů. Myslím, že v zemi jako Čína, kde etyl svým temným oparem plní celou nebeskou báň, neexistuje příjemnější činnosti, navíc obdařené takovým potenciálem! Dříve se možná říkalo: „Písmo, to je pro člověka dům se zlatou střechou, přehršel jídla a jméno čistší nefritu“, jenže staré poučky dávno neplatí, za slovo „písmo“ je nyní nutno dosadit slovo „alkohol“. Jen se podívejte na člověka, jako je místopředseda Ťin Vrták, nestal se hvězdou všech Kořalňáků, právem obdivovanou pro takřka bezedný splávek, výdrž hlubokou jako samo moře? To je důvod, drahý bratře – oslovení Mistře jsem opravdu nehoden –, proč Vám radím uposlechnout doporučení Vašeho dobrého tchána: nemarněte své mládí, nespouštějte se na pole neoraná a zdárně dostudujte ve svém oboru.

Píšete mi, že Vaše rozhodnutí změnit řemeslo padlo po přečtení mého díla. To ovšem děláte nesmírnou chybu, slova, jež citujete – „alkohol čili literatura“, „kdo nerozumí alkoholu, neměl by vůbec hovořit o literatuře“ –, to jsou pouhopouhé pindy psané pod vlivem... Zapřísahám Vás, nevěřte mi nic z toho, tedy pokud se opravdu chcete vyhnout katastrofě!

Vaše dílo jsem si bedlivě přečetl. Bohužel, vzhledem k nedostatku jakéhokoli teoretického základu a k omezeným kritickým schopnostem se neodvažuji vydat jakýkoli posudek. Ale poslal jsem to do redakce Národní literatury, v níž pracují nejlepší literární kritici dneška. Jsem přesvědčen, že pokud opravdu jste tím pověstným „stomílovým koněm“, tak si Vás ta správná stáj najde.

Co se alkoholu týče, myslím, že ho zde mám dostatek, přesto děkuji za nabídku.

Se srdečným pozdravem

Mo Jen

ČÁST 4.

Alkohol (román)

Drazí přátelé, milí kolegové, když jsem se dozvěděl o svém jmenování hostujícím profesorem na Pálenické univerzitě, byla mi tato nesmírná pocta jarním vánkem zvedajícím se v samém srdci třeskutých mrazů posledního měsíce roku, vánkem, jenž přišel pohladit mé stále věrné srdce, zsinalá střeva, zčernalé plíce, ba i má fialová játra, jež se žádné námahy nezaleknou. Za to, že zde nyní stojím a přednáším vám z této posvátné tribuny nádherně zdobené smrčky a květy z plastu, vděčím především neobyčejným schopnostem zmíněných orgánů. Jak všichni víte, od okamžiku, kdy alkohol pronikne do těla, prochází z velké části právě jaterním metabolismem…

Ťin Démantový vrták stál na vysoké katedře velké posluchárny Pálenické univerzity města Kořalnice a slavnostním hlasem se ujímal svého poslání. Již pro svou první přednášku si zvolil velmi rozsáhlé téma – Alkohol a společnost – a jako jeden z oněch naprosto výjimečných státníků neváhal ve své řeči odbočit od konkrétních faktů, jako Bůh shlížející na zem promlouval o dobách starých a nových, otvíral nespočetné závorky, zabíral zeširoka, zkrátka a prostě, na tribuně stál mimořádný profesor, jehož učení dotýká se všech témat najednou. Avšak i nebeskému pegasovi je čas od času dobře vrátit se na zem, ačkoli tok jeho řeči neznal stavidel, v každé z jeho vět bylo možné nalézt přímou či nepřímou spojitost s probíranou látkou.

Devíti stovkám studentů a studentek Pálenické univerzity bušilo srdce, když spolu se svými profesory, docenty, asistenty a vedoucími činiteli školy jako roj hvězdiček vzhlíželi – a ani nedutali – ke své supernově. V onom jarním, sluncem zalitém ránu vrhá Vrták ze své katedry oslňující odlesky broušeného kamene. V publiku se nachází i Jüan Dvěryby, šedesátiletý muž elegantního vzezření, sedí nehybně, hlavu zpříma, jeho vlnící se bílá kštice září jak klubko stříbrného hedvábí, jeho tvář zdobí ruměnec a zdravý duch, ne nepodobný mistru taoistovi hlubokého poznání, jenž se s výrazem nesmrtelného jako jeřáb vznáší mezi oblaky. Jeho nádherná stříbřitá hříva vyniká v davu jako velbloud uprostřed stáda ovcí. Ten starý muž je vedoucím mé disertační práce, znám ho tedy dobře, ale znám i jeho ženu, zamiloval jsem se do jejich dcery, a protože jsem učinil rozhodný krok a vzal si ji, stali se mou tchyní a tchánem. I já jsem byl toho dne ve velké posluchárně, jelikož jsem doktorandem na Pálenické univerzitě, obor alkoholové směsi, mým školitelem je tedy můj vlastní tchán. Spirit alkoholu je mým duchem, mou duší a také námětem mého románu. Psaní románů je pouze mým koníčkem, netíží mě tedy žádná zodpovědnost, můžu si psát, jak je mi libo, a ještě u toho popíjet. Jak skvělá kořalka! Opravdu, doopravdy skvělá kořalka. Skvělá, skvělá, skvělá kořalka v mých rukou! Jen co se jí napiju, jsem volný jako pták, jen co se napiju své kořaly, jsem jak bachyně, rypák zabořený do žrádla. Svou stále plnou sklenkou jsem práskl o smaltovaný tác a před očima se mi jako na zavolanou odvíjí celá scéna z velké posluchárny. V laboratořích, v laboratořích vinných směsí stojí zkumavky, uvnitř kvasí matoliny padesáti odstínů červeni, světlo sténá nad kahanem, alkohol protéká krví, myšlenka stoupá proti proudu času, z úzkého, živého, oduševnělého Vrtákova obličeje sálá něco nesmírně přitažlivého, vždyť je to poklad a chlouba Kořalnic, modla všech studentů. Kdo touží po synovi, myslí na Ťina Vrtáka, kdo se chce vdávat, jakbysmet. Tak jako není slavnostní tabule bez dobrého alkoholu, nebylo by Kořalnic bez profesora Ťina. Ten nyní jedním lokem vyprázdnil sklenici kořalky a elegantním kapesníčkem z hedvábí si lehce otřel rty lesklé jako samet. Wan Kuo-siang, perla oboru alkoholových směsí, oděna do těch nejkrásnějších květovaných šatů na světě, mu dokonalým gestem dolila. S vděčností sobě vlastní po ní hodil okem, ona studem celá zrudla, nebo že by se jen obláček štěstí dotkl jejích lící? Vím, že částí ženského osazenstva cloumá žárlivost, závidí jí, skřípou zuby. Jeho hlas zní velmi jasně, je obdařen mocným orgánem, to že si odkašlává, je jen taková drobnost u jinak zcela mimořádné osobnosti, malý zlozvyk, jenž ani zbla nekazí celkový dojem z jeho osoby:

Drazí soudruzi, studenti, nevěřte na génia! Jediným géniem je tvrdá práce. Žádný materialista nebude pochopitelně popírat nadměrnou vyvinutost toho či onoho orgánu u jednotlivých jedinců. Avšak to z podstaty věci nemůže být rozhodujícím faktorem! Pravda, i já jsem byl od kolébky obdařen nadprůměrnou schopností vstřebávat alkohol, je ovšem nutno dodat, že bez přísného drilu by má technika - ano, slyšíte správně, technika – nikdy nedosáhla dnešní úrovně, která mi v současné době umožňuje vypít naráz tisícovku skleniček a zůstat střízlivý.

Taková skromnost! Skromnost osobnosti nesmírného nadání. Což se vůbec nebo skoro vůbec nedá říct o těch, kdo jen práší. Znovu jsi do sebe ladným způsobem kopl celou sklenici kořalky, slečna ze sekce alkoholových směsí ti ladným způsobem znovu dolila. A já si znaveně nalévám taky. Obecenstvo hraje spikleneckými úsměvy. Li-po o alkoholu napsal stovky básní. Jenže Li-po nebyl jako já, on si kvůli pití musel sáhnout hluboko do měšce, zatímco já ho mám plnou laboratoř. Li-po je veliký básník, zatímco já píšu pouze pro zábavu, místopředseda městského Svazu spisovatelů mi poradil, abych psal něco o životě, jaký znám. Kolikrát jsem pro něj taky chlast kradl, ten mi bude něco vyprávět! Kam nás ta jeho přednáška povede? Všichni studenti bystří sluch, devět set neposedných oslíků v plném soustředění.

Oslíků… Svým vzezřením i vystupováním se soudruh náměstek a hostující profesor Ťin Vrták ani o chlup neliší od takového oslíka. Kývá hlavou, pohazuje ocasem na tribuně, jedním slovem: nádhera. Je třeba vrátit se o čtyřicet let zpátky, pokračoval k posluchačům, jen tak bude možné zmapovat samý počátek mých vstřebávacích schopností, před čtyřiceti lety, když v měsíci říjnu roku 1949 desetitisíce lidí oslavovaly vítězství lidu nad reakcí, jsem pojal místo v děloze své matky. I mí rodičové se, jak jsem šetřením zjistil, nacházeli ve stejném stavu jako dav, v krajním nadšení hraničícím s nepopsatelným davovým šílenstvím. Jsem tudíž výplodem onoho třeštění, jeho vedlejším produktem. Drazí studenti, všem je nám známa spojitost mezi oslavami a alkoholem, pramálo záleží na tom, jestli masopust byl původně dionýskou slavností, nebo jestli Nietzsche přišel na svět na svátek boha Bakcha, důležité je, že jsem výplodem střetu bujarého semene svého otce a rozjařeného vajíčka své matky. Mé sepětí s alkoholem bylo předurčeno. Nyní se k němu dostala otázka ze sálu, rozkládá papír, přejíždí ho očima a důrazně prohlašuje: Jak bych já, ideologický pracovník Strany, mohl propagovat idealismus? Já, zapřisáhlý materialista? Nejdříve hmota, potom duch, to jsou slova, jež jsem zlatým písmem nechal vyšít na zástavu, kterou jsem vždy a za všech okolností držel vysoko nad hlavou. Semeno, jakkoli bujaré, zůstane hmotou, a když tímto prizmatem pohlédneme na vajíčko, pak i ono, jakkoli rozjařilé, zůstává hmotou, že? Další příklad: mohou se lidé, jakkoli oslavující, vysvléknout z kůže, zbavit kostí a proměnit se v čisté duchy létající, kam se jim umane? Takže, milí studenti, nač dál kroužit kolem těchto samozřejmých faktů, čas je drahý, čas jsou peníze, čas, to je život sám, a já mám v poledne uvítat delegaci přátel, kteří finančně podpořili první ročník Svátku opičí kořalky, jedná se o naše krajánky z USA, Hongkongu a Macaa, nemohu si tedy dovolit sebemenší zdržení.

Ve chvíli, kdy Vrták zmínil Opičku, tj. opičí kořalku, jsem až z konce posluchárny zahlédl, jak muži mé tchyně ostře naběhly vazy na krku, jak celý zrudl. Starý Pán byl odjakživa uhranut legendou toho unikátního nektaru. O destilaci Opičky, o proměně zázračné legendy v tekutinu na dně obyčejné nádoby, snily oba miliony obyvatel Kořalnic, jednalo se o přednostní ekonomický program, do něhož město investovalo ohromné částky, a starý Pán stál v čele pracovního týmu, jenž měl toto dílo uvést do provozu. Kdo jiný měl v takové chvíli trhat rameny, když ne on? Seděl ke mně sice zády, ale bylo to, jako bych mu viděl přímo do obličeje.

Milí studenti, jen si představte onu svatou scénu: oddíl spermatozoidů radostně mrskajících ocáskem neohroženě obléhá pevnost… Ne, ačkoli jsou štěstím bez sebe, jejich pohyby neztrácejí na živosti či mrštnosti. I Hitler, vůdce nacistů, kdysi doufal, že mladí Němci budou hbití jako lovečtí psi, pružní jako kůže a tvrdí jako ocel od Kruppa. Mládež se v Hitlerových očích možná podobala i těmto spermatozoidům, kteří vám právě defilují před očima – jeden z nich se stal jádrem mého dnešního já –, avšak ani to nejlepší přirovnání nemůže fungovat donekonečna, tím spíš, že toto pochází z mysli nenáviděného tyrana, jenž uvrhl v chaos celý svět. Raději než k lahůdkám z ciziny se proto obraťme k domácím, ač o něco hrubším produktům, je to otázka vyššího principu, z něhož by se nemělo slevovat. Soudruzi přední představitelé na všech úrovních by si na to měli dávat velký pozor a určitě nebrat nic na lehkou váhu. Jak víte, v lékařských knihách bývají spermatozoidy znázorňovány v podobě malých pulečků, takže se podívejme na hejno malých pulců – jeden z nich je tedy jádrem mého dnešního já -, jak si poklidně plave mateřskou řekou. Závodí spolu, vítěz má dostat zrnko, semínko uvnitř bílé bobule plné šťávy. Ano, může se stát, že do cíle spolu ve stejný čas doplavou dva vítězové. V takovém případě, jsou-li zrnka dvě, dostane každý po jednom, pokud pouze jedno, pak si lahodnou šťávičku musí rozdělit. A když do cíle proniknou tři, čtyři anebo ještě vyšší počet borců zároveň? V tom případě ovšem již nastává velmi specifická situace, vzácný jev, ale vy víte, že vědecké principy se vždy odvíjejí od obecných okolností a že výjimečné případy tvoří předmět zcela jiného studia. V závodě, o kterém je řeč, jsem stejně zvítězil jenom já, bílá bobule mě pohltila, stal jsem se její součástí a ona se stala mou. I to nejlepší přirovnání vždy pokulhává, to je citát z Lenina a taky mimochodem pravda, ale jak správně řekl Tolstoj, bez metafory by nebylo literatury. Skutečnost, že je alkohol často přirovnáván ke krásné ženě a vice versa, je dostatečným důkazem o jejich vzájemné příbuznosti. Jednotlivost podobností alkohol od krásných žen odlišuje, zatímco podobnost v jednotlivostech je spojuje. Přesto přese všechno konstatujeme, že mužů, kteří si díky pití alkoholu dokážou skutečně uvědomit sladkou krásu ženy, je pramálo, jako fénixů či jednorožců.

Jeho slova toho dne námi otřásla, byli jsme ještě neškodní studentíci nebo o něco méně neškodní mladí doktorandi, ale určitě jsme vypili méně vody než on alkoholu. Skutečné poznání přichází z praxe, milí studenti. Elitní střelec je odkojen kulkami, elitní pijan je naložen v alkoholu. Cesta úspěchu nezná zkratek, pouze ti, kdo se nehledě na strach a námahu vydrápou strmou horskou stezkou, pouze ti mohou žít v naději, že dosáhnou slavného cíle.

Zářivé světlo pravdy nás oslňovalo, celá posluchárna se nadšeně roztleskala.

Milí studenti, mé dětství patřilo k těm těžkým. Všichni velikáni si museli razit cestu oceánem nesnází, on nebyl výjimka. Touhou po alkoholu jsem doslova plál, avšak neměl jsem k němu přístup. Náměstek Ťin nám vysvětluje, jak si v těch těžkých podmínkách přesto trénoval organismus, když pálenku nahrazoval průmyslovým lihem. A já, já bych chtěl tento neobyčejný zážitek převést do čistě literárního jazyka. Upíjím doušek a prásknu sklenicí o smaltovaný tác. Snáší se tma, támhle stojí Ťin Vrták, někde mezi náměstkem a bujarým spermatozoidem, ukazuje mi, abych ho následoval do jeho rodného kraje, na sobě má ošoupané bavlněné sáčko.

Je chladná zimní noc, úzký srpek měsíce a hvězdnaté nebe ozařují ulici, domy, vrby s uschlým listovím i slivoňové květy Vrtákovy rodné vsi. Nedávno sice sněžilo, ale vzhledem k tomu, že pak vysvitlo ještě ostřejší slunce, začalo tát, střechy všech chalup se ozdobily lesklými rampouchy. Ty se ve slabém svitu hvězd lehce blyští, stejně jako sníh na střechách a v korunách stromů. Podle popisu soudruha náměstka je tu noc bezvětří, ledový krunýř na řece praská třeskutým mrazem, jeho ozvěny se rozléhají do noci. Postupem času se vše uklidňuje, osada ležící na dalekém předměstí Kořalnic upadla do hlubokého spánku. Jednou nás soudruh náměstek určitě odveze svou limuzínou, Volkswagenem model Santana, na návštěvu onoho posvátného místa, abychom se mohli obdivovat jeho památkám. Každé návrší toho místa, každá říčka, každé stéblo trávy, každý strom nám připomenou úctu, kterou k němu chováme, jak důvěrnými pocity naše srdce zaplesá! Jenom pomyslete, že z této chudé, polorozbořené vesničky vzešla naše hvězda alkoholu, jež oslnila celé Kořalnice světlem, jež plní naše srdce, až se nám slzy hrnou do očí. Kolébka, byť v rozvalinách, zůstane vždy kolébkou, nic ji nenahradí. Kdo by si tehdy nad jeho situací pomyslel, že budoucnost soudruha náměstka bude bez hranic? A teď, když nás jako vysoký představitel provádí zaprášenými ulicemi a uličkami vesnice Diamant, když s ním procházíme podél klokotajících potůčků, když nás vede po hrázi nad řekou, abychom se mohli těšit z pohledu na nekonečnou záplavu zeleně, když spolu s ním zevlujeme u výběhů s dobytkem a koňmi…, když se všechny ty radosti i strasti, lásky a sny z dětství… v ohromných vlnách vracejí na mysl, jaké je jeho rozpoložení? Co pociťuje? Začíná v chůzi levou, či pravou nohou? Pokud pravou, co dělá jeho levá ruka? A co pravačka, vychází-li levou? Co cítí v ústech, jak vysoký má tlak? Jak rychle mu bije srdce? Zubí se, když se směje, krčí nos při pláči? Co všechno by ještě bylo možné popsat, jenže tak malé je mé literární nadání, mám tak omezený slovník, nezbývá mi než pozdvihnout opět sklenku. Uschlé větve s chuchvalci přimrzlého sněhu se lámou na dvoře, na rybnících v dálce, v rákosovém porostu sevřeném v tlustém ledu sebou ve snu vrtí husy divoké i domácí a tak silný vydávají povyk, že čistým, svěžím vzduchem doléhá až k východnímu křídlu domu, v němž žije sedmý strýček našeho soudruha Ťina Vrtáka. Ten vyprávěl, že večer co večer k němu chodil na návštěvu a zdržel se až do noci. Stěny příbytku byly černé mastnotou, na starém stolku se třemi šuplíky přiraženém k východní zdi postávala petrolejka. Sedmá teta a sedmý strýček byli usazeni na peci. Na jejím kraji seděli dráteník Velkej Liou, dále Fang Devátý a Čang Pao-kuan, kteří k nim tak jako já přicházeli v zimních nocích zabít dlouhou chvíli, večer co večer, větru i sněhu navzdory. Vyprávěli o každodenních záležitostech, poslouchali čerstvé novinky z okolí, a že jich bylo, přetékaly humorem, jako by doširoka otvírali obrovský svitek venkovských obyčejů a zvyklostí. Život hodný románu. Zimní chlad se jako divoká kočka plížil skulinami ve dveřích a zakusoval se do nohou. Byl v té době ještě chudým dítkem, ponožky neměl, na nohách plných černých omrzlin nosil slaměné láptě, chodidla a prsty zalité ledovým potem. V černočerné jizbě jasně svítila petrolejka, papírová výplň v oknech bíle zářila. Jejími trhlinkami chladně profukovalo, kotouče černého dýmu se nad lampou míhaly sem a tam. Strýčkovy děti spaly v rohu pece. Holčička pochrupovala pravidelně, kdežto chlapec přerývavým způsobem, občas ještě něco ze snu zažvatlal. Vypadalo to, že se právě bije s bandou malých raubířů. Sedmá teta byla vzdělaná osoba s jiskrným pohledem, byla však postižena jistou nervovou poruchou, jež jí způsobovala neustálé škytání. Sedmý strýček byl slabšího ducha, bez výrazných rysů ve tváři, obličej hladký a plochý jako koláček z lepkavé rýže, nepřítomný pohled stále upřený do lampy. Ale jinak musel být docela mazaný, když šikovným manévrováním dokázal získat ruku vzdělané, o deset let mladší ženy; ale to je příběh příliš zapeklitý na to, aby se dal shrnout několika slovy. Občas si zahrál na veterináře, uměl propíchnout žilku na prasečím uchu, píchnout dávku penicilinu nebo glukózy, ale také vykastrovat prase, psa či osla. Jako všichni mužští ze vsi si rád přihnul, jen neměl moc čím. Líh pálil ze všeho, co se dalo, mít co do huby bylo jeho první a poslední. Dále říkal: Celé noci jsme strádali od prázdného žaludku, kdo by si tehdy pomyslel, jak se to dnes změní. Ano, nepopírám, byl jsem čichově velmi citlivý na alkohol, zvláště na vesnici s čistým ovzduším bylo za zimních nocí možné zvětřit tolik vůní, na sto metrů kolem sebe jsem věděl, jestli někdo doma popíjí.

S postupující nocí jsem ze severovýchodu cítil čím dál silnější vůni alkoholu, jeho dobře známý, svůdný parfém si dokázal poradit se zdmi, letěl přes sněhem zasypané střechy, pronikal lesíky sevřenými v ledovém krunýři a opíjel přitom slepice, kachny, husy i psy. Lahvově zaoblený štěkot těch posledních byl jasným důkazem jejich stavu, alkohol omámil i hvězdy, jež na nebi samým štěstím mrkaly a houpaly se jako děti dovádějící na houpačce, alkohol opil i ryby ukryté v hebkých řasách řeky, do které vypouštěly lihem nasáklé, macaté bubliny. I mrazu vzdorující noční ptáci do sebe nasávali onu vůni, včetně párku hustě opeřených sov, dokonce i hraboši, kteří v podzemních chodbách ukusovali kořínky. Na této ohromné zemi, jež zimě navzdory oplývá životem, se nespočetné duše těšily z tohoto přínosu lidského druhu, díky němuž se na naší planetě objevila samotná idea posvátného. Slovy klasika: „Tím, kdo objevil radost alkoholu a věnoval ho císaři, byl I Ti či Tu Kchang“, jen díky němu obcujeme s bohy. Proč ho používáme při obětování předkům, k vykoupení duší zemřelých? To jsem měl pochopit toho večera. V den svého procitnutí. Toho večera se probudil duch ukrytý v mém nitru a já si poprvé uvědomil mystérium světa, mystérium nepopsatelné, krásné a vroucí, srdečné a laskavé, spletité a neproniknutelné, vlahé a vonící… Chápete už? Rozevřel ruce a natáhl je k posluchačům, kteří s krkem nataženým, vytřeštěnýma očima a ústy dokořán jako kdyby čekali, až jim podá svůj zázračný lék, ruce však měl prázdné.

V tvých očích jiskřilo, až z toho u srdce bodalo, jiskřením možným pouze u toho, kdo hovoří volně s Bohem. Vidění, jež se tobě naskýtalo, jsme my vidět nemohli, zvuky, které jsi slyšel, jsme nezaznamenali, vůně, které jsi vnímal, jsme necítili, jak žalostně nám bylo! Slova tekla proudem z tvého orgánu jinak nazývaného ústa, cosi jako hudba, jako zploštělá řeka, pavoučí síť tažená vzduchem, něco jemného jak slepičí vejce, stejně kulatého a dokonalého. My se tou hudbou opíjeli, nechali se unášet proudem řeky, poskakovali po pavučině, hleděli jsme na Boha. Ale ještě předtím jsme uviděli vlastní tělo odplouvající po hladině…

Proč soví houkání znělo té noci vroucně jako šepot milenců? Protože alkohol byl ve vzduchu. Proč se v tu chladnou zimní noc, zcela v nepatřičnou dobu pářily husy divoké a domácí? Protože alkohol byl ve vzduchu. Ze všech sil jsem se krčil, až se mě Fang Devátý hrobovým hlasem zeptal:

„Proč tak popotahuješ, potřebuješ si kýchnout?“

„Alkohol! Vůně alkoholu!“ křičel jsem.

To už větřili všichni. Nos sedmého strýčka se celý zvrásnil.

„Kde cítíš nějaký alkohol?“ ptal se. „Tak kde?“

„Dýchejte nosem, cítíte to?“ odpověděl jsem, má mysl se již nechala unášet.

Dívali se na všechny strany, do všech koutů světnice, sedmý strýček dokonce nazdvihl rohož na peci, čímž ovšem rozezlil tetičku.

„K čemu nadzdviháváš tu rohož, copak tam může být nějaký alkohol, já zkrátka nemám slov!“

Jak jsem již řekl, sedmá tetička byla intelektuálka, proto říkala, že „zkrátka nemá slov“. Už na začátku, když se po svatbě usadila u svého muže, peskovala moji matku za to, že prý příliš propírá rýži a připravuje ji o všechny „vitaminy“. Mojí mámě z toho slova vždycky spadla čelist.

Alkohol obsahuje proteiny, tuky, kyseliny, fenol, ale také vápník, fosfor, hořčík, sodík, draslík, chlór, síru, železo, měď, mangan, zinek, jód, kobalt, dále vitaminy A, B, C, D, E, F a mnoho jiných látek, což vám samozřejmě nemusím říkat, soudruh profesor Jüan Dvěryby zná složení alkoholu velmi dobře – krční vazy mého tchána naběhly tou pochvalou vysloveně doruda, do jeho rozrušené tváře jsem ale neviděl –, alkohol ovšem obsahuje i něco, co zcela přesahuje hmotu: ducha, víru, ano, posvátné přesvědčení, něco, co lze jen pocítit, něco nevyslovitelného, na co slova nepostačují, všechna přirovnání pokulhávají, něco, co mi proniká přímo do srdce, přivádí k vytržení – drazí soudruzi, milí studenti, je ještě zapotřebí zjišťovat, je-li alkohol nějakým škůdcem? Není, samozřejmě že není, alkohol je jako vlaštovka, žabička, drobněnka vejcožravá, alkohol, to je slunéčko sedmitečné, „čirý vymítač škůdců“, doslova! Právě dosáhl vrcholu vzrušení, už mu nezbývalo než mávat oběma rukama, úplně se zapomněl, i publikum se rozpálilo doběla, všichni se ocitli na pokraji hysterie.

„Vidíš, sedmý strýčku,“ řekl, „vůně alkoholu prochází i oknem, střechou, každou mezírkou!“

„Chlapec se nám pominul,“ zahuhňal Fang Devátý, „copak může mít vůně barvu, kdo to kdy viděl? Dočista se zbláznil…“

Měřili si mě zrakem zatěžkaným pochybnostmi, jako bych skutečně přišel o rozum. Mně to ovšem bylo úplně jedno! Vykročil jsem na pestrobarevný most alkoholové vůně a rozběhl se, letěl jsem…, stal se zázrak, milí studenti! Sklonil hlavu pod tíhou doléhajících pocitů a ve velké posluchárně Pálenické univerzity prohlásil hlasem, jenž i přes jisté známky chrapotu působil nesmírně přesvědčivě:

Před očima mého mozku zjevil se obraz hostiny v noci ozářené sněhem, bělostný plamen plynové lampy. Čtvercový stůl pro osm nebešťanů. Uprostřed mísa, z níž se valí kouř. U stolu čtyři osoby, každá drží misku kořalky, zvedá ji oběma rukama, misku plnou barevných mraků. Tváře zůstávají nejasné… Ale pozor, jejich rysy se vyostřují, poznávám je…, tajemník stranické buňky, účetní výrobní brigády, velitel lidových milicí, předsedkyně místního Svazu žen…, v ruce jehněčí kýtu nakládanou v česnekové pastě se sójovou omáčkou a sezamovým olejem… Jako televizní komentátor je vyjmenovávám sedmému strýčkovi a ostatním, zavírám oči, přestávám rozeznávat sedmého strýčka i ostatní, neodvažuji se vzdálit, bojím se, aby se obraz nerozplynul… Strýček mě chytil za ruku, zatřásl se mnou.

„Siao Jü’er! Malá Rybko, co je to s tebou?“

Strýčkova levačka klátila mou rukou, zatímco pravou rukou mě plácal do týla. Mozek se mi zkalil, jako když na hladké zrcadlo vodní hladiny dopadne kus cihly, voda se rozprskla na všechny strany, rozvlnila se nárazem, obraz se rozbil, v hlavě pusto a prázdno.

„Co to děláte,“ řval jsem celý bez sebe, „co jste to udělali?!“

Dívali se na mě starostlivě.

„Chlapče,“ povídá strýček, „tobě se něco zdálo?“

„Ale nic se mi nezdálo! Viděl jsem tajemníka stranické buňky, účetní výrobní brigády, předsedkyni Svazu žen a velitele od milicí, připíjeli si kořalkou. Každý měl jehněčí kýtu na česneku, svítili si plynovou lampou, seděli u čtvercového stolu.“

Sedmá teta si dlouze zívla a povídá:

„To byla halucinace.“

„Ale já je jasně viděl.“

Velkej Liou se přidal: „No, já když jsem dnes šel pro vodu, tak jsem opravdu viděl předsedkyni Svazu žen, jak ještě s několika dalšími v díře na zamrzlé řece propírá kus jehněčího.“

„Tak to máš taky halucinace,“ tetka na to.

„Říkám pravdu!“

„Vždyť si ani do huby nevidíte! Pomátli jste se hlady!“

„Hlavně se nehádejte,“ povídá dráteníček, „půjdu se podívat, ověřím to.“

„Idioti jste!“ vykřikla teta, „jak můžete věřit nějakým halucinacím?“

„Jenom chvilku počkejte,“ zopakoval dráteníček, „skočím to omrknout.“

„Jen si dej bacha, aby ti ještě nenaložili,“ povídá tetka nervózně.

Dráteník byl už venku, do místnosti se vehnal průvan chladného vzduchu, málem sfoukl plamen v petrolejce.

Tu dráteník vrazil do dveří, sotva dech popadal. Další průvan zalomcoval plamínkem v petrolejce. Zíral na mě, bezduše, jako by se právě potkal s přízrakem.

„Tak co, viděls je?“ řehtala se sedmá teta.

Dráteníček se k ní otočil.

„Nebesa, zázrak! Náš Malá Rybka je jedním z nesmrtelných, jeho zrak dosáhne na tisíc mil!“

Načež potvrdil, že sám přesně viděl všechno, co jsem popsal. Hostinu vystrojili u soudruha tajemníka, zeď nemají vysokou, tak tam přelezl.

„Tomu nevěřím,“ nechala se slyšet teta.

Dráteník vyšel ven a vrátil se s celou jehněčí hlavou ztuhlou mrazem. Zvedl ji k tetě. Vykulila oči, dokonce i na škytavku zapomněla.

Té noci jsme hlavu všichni svorně hezky omyli a nechali vyvařit ve velkém hrnci. Zatímco se vařila, mysleli jsme na kořalku.

„A co kdybychom si dali aspoň špiritus?“ napadlo tetu.

Strýček měl jako veterinář láhev dezinfekčního lihu. Pochopitelně jsme ho napančovali vodou.

Tak začal dlouhý proces tvrdého tréninku.

Ten, kdo vyrostl na veterinářském špiritusu, se už nebojí ničeho!

Škoda jen, že náš dráteníček a sedmý strýček z toho přišli o zrak.

Načež se podíval na hodinky a oznámil: „Tak to by, milí studenti, mohlo pro dnešek stačit.“

KAPITOLA II

ČÁST 1.

Ředitel dolu a tajemník stranického výboru stáli naproti sobě, levou ruku složenou na prsou, pravici napřaženou před sebe, dlaně jako pravítko, svým postojem jako by z oka vypadli dvěma řádně secvičeným regulovčíkům. Oběma visel na tváři tentýž záhadný výraz, člověk by řekl, že jsou jeden druhému odrazem v zrcadle. Mezi nimi ležela třpytivá cesta, metr široký tažený běhoun sytě rudé barvy mířící do skvostně osvícené chodby. Hrdinské odhodlání vyšetřovatele Tinga Skobiceho se před tak upřímnými projevy kurtoazie vypařilo do poslední kapky, po boku obou vedoucích činitelů strachy zkoprněl a neví, má-li pokračovat dál a předejít je. Vřelý výraz, jenž jim plnil obličeje, připomínal rozteklé, lepkavé sádlo, jež však před Skobiceho váháním vůbec neřídlo, ale naopak stále houstlo. Bohové bývají zpravidla zticha, to je pravda, a i oni mlčeli, jenže jejich postoj sám se jevil mnohem výřečnějším než příval těch nejsladších slov, nedalo se mu odolat. Skobice se sice nerad, přesto se vzrušením postavil do čela průvodu, ředitel dolu a tajemník stranického výboru mu byli okamžitě v patách, společně vytvořili ukázkový rovnoramenný trojúhelník. Podzemní chodba se zdála nekonečná, na Skobiceho padly pochybnosti. Zcela jasně si vybavoval, že ten slunečnicový lán nahoře mohl obklopovat nanejvýš deset budov, kam až tedy sahá tahle dlouhatánská chodba? Na stěnách s tapetou mléčně bílé barvy byly každé tři kroky proti sobě rozmístěny červené lampičky ve tvaru rozštěpené pochodně. Ze zdi jako by trčely věrné napodobeniny pozlacených paží třímajících rudou louč. Trýznil ho pocit, že za každou lampou stojí bronzová socha titána: jako by procházel hustým, nekončícím špalírem ježících se pušek. Je ze mě zločinec a z ředitele a tajemníka eskorta předvádějící zatčeného. Skobiceho srdce poskakovalo, jeho mozková tkáň se napínala k prasknutí, naštěstí zavlažována proudem několika jasných myšlenek. Pomyslel totiž na důležité poslání, posvátnou povinnost ležící mu na bedrech. Zašpásovat si s děvčetem jeho výkon jistě neomezí, to ovšem neplatí o alkoholu – při špásování zůstane mysl jasná, zatímco alkoholem bývá zcela ochromena. Zastavil se, otočil hlavu.

„Připomínám, že jsem přijel vyšetřovat, ne chlastat.“

V jeho slovech znělo cosi lehce nezdvořilého. Ředitel s tajemníkem si vyměnili významný pohled a bez nejmenší zloby s toutéž přívětivostí odpověděli:

„Jistěže, jistě, však my vám nalévat nebudeme.“

Skobice ani nevěděl, kdo z nich je tajemník stranického výboru a kdo ředitel dolu, ptát se ale nechtěl, aby se nikoho nedotkl, nejlepší bude, když zůstane v nevědomosti, vždyť vypadají zhruba stejně a svým úředním postavením si též skoro odpovídají.

„Prosím pěkně, jen prosím, pít přece nemusíme, malý zákusek nás ale nezabije.“

Skobice neměl na vybranou, musel pokračovat dál, i když v hloubi duše se mu jejich trojúhelníková formace silně zajídala, chodba jako by vedla do síně nikoli hodovní, nýbrž soudní. Zvolnil krok v naději, že ho dojdou. Bláhová představa, sotva zpomalil, ti dva vzadu učinili totéž, trojúhelník zůstal beze změny a on byl nadále v postavení eskortovaného.

Chodba se najednou stočila, rudý běhoun sbíhal po svahu, nástěnná světla zářila jasněji, paže třímající pochodně působily hrozivěji, jako by jim v žilách proudila nová krev. Nekonečný zástup hrůzostrašných myšlenek se mu jako zlaté mušky rozletěl hlavou, bezděky ještě pevněji sevřel v podpaždí aktovku s úředními listinami, ona tvrdá, kovově tvrdá věc se mu zavrtala do žeber, opět se trochu uklidnil. Dvě vteřiny stačí a černá tlama hlavně by zamířila na jejich hrudník, pak můžeme klidně do pekel nebo do hrobu, vy čubčí syni, já, váš fotr, mám pro strach uděláno.

V tu chvíli si ovšem uvědomil, že chodba již dosáhla jisté hloubky, nástěnná světla i běhoun zářily sice jako předtím, ale teď navíc ucítil pronikavý závan ani ne tak chladného, spíše svěžího vzduchu.

Na konci chodby je uvítala servírka s rozzářenýma očima a bělostným chrupem, oblečená do krvavě rudé uniformy s lodičkou na hlavě. Dlouze trénovaný jemný úsměv na dívčině tváři, stejně jako omamná vůně jejích vlasů měly na Skobiceho silně uvolňující účinky. Měl co dělat, aby ji po té její hřívě nepohladil, ve skrytu duše se však okamžitě počastoval sebekritikou, stejným hnutím stačil navrhnout obhajobu. Dívka vzala za nablýskanou kliku z nerezové oceli a zmáčkla ji se slovy: Račte dál, prosím. Trojúhelník se konečně rozpojil. Skobice si oddechl.

Přepychový jídelní sál, nejen jeho barvy, ale i světla svou mírností navozovaly pocit lásky a blaha, tuto milostiplnou náladu však kazilo jediné, jakási jemná, téměř nezachytitelná, přesto velmi zvláštní vůně. Ve Skobiceho očích, když si pokradmu odměřoval celou jídelnu, jenom jiskřilo. Křesla potažená pravou kůží v barvě pomeranče, světle žluté záclony z pravého hedvábí, čistě bílý štukovaný strop, tomu odpovídající bílé ubrusy na stolech. Uprostřed stropu visel mnohoramenný křišťálový lustr jemné řemeslné práce, přetékal světlem, barevnými odlesky, jako by ověnčen provazy z perel. Parket se blýskal jako zrcadlo, jistě čerstvě navoskován. V jednom z rohů stála velkoplošná obrazovka, na níž běželo karaoke, z filmu se linula sladká, líbivá melodie, nějaká dívka v plavkách při ní vykonávala roztodivné cukrbliky. Zatímco si prohlížel prostory, tajemník s ředitelem si pohledy měřili jeho, samozřejmě je ani nenapadlo, že by byl vyšetřovatel na stopě právě té podivné vůni.

„Srdečně vítejte v našem zapadákově!“

„Snad omluvíte naše nuzné poměry.“

Skobiceho zrak dále projížděl místností: kulatý hodovní stůl se skládal ze tří pater, v prvním stály skleničky, mírně podsadité sklenice na pivo, vinné sklenky na stopce, ještě vyšší skleničky na kořalku, seladonové čajové pohárky s pokličkou, jídelní hůlky z umělé slonoviny v pouzdrech, talířky, talíře, mísy a misky, nerezové příbory, cigarety značky Velká Čína, nejlepší jünnanský tabák, americká Marlbora, anglické 555, silné doutníky z Filipín, zápalky s velkou červenou hlavičkou v barevných, na zakázku vyrobených krabičkách, pozlacené zapalovače, popelníky z falešného křišťálu ve tvaru páva s roztaženým chvostem. Na druhém podstavci již leželo osm talířů se studenými předkrmy: krevetky s nudličkami na vejcích, hovězí plátky na chilli, květáček v kari omáčce, krájené okurky, želé z kachních pařátků, lotosový kořen v cukru, jádra celerových puků a fritovaní škorpioni. Skobicemu, člověku světaznalému, nepřipadalo na těch předkrmech nic neobyčejného, či dokonce ohromujícího. Na kulatém tácu třetího patra se nacházel květináč s naježeným kaktusem, který Skobiceho z nějakého důvodu nepříjemně dráždil, proč tam nepostavili čerstvou kytici, napadlo ho.

Při rozsazování došlo ještě k malým zdvořilostním nesvárům, Ting Skobice měl za to, že u kulatého stolu čestné místo prostě neexistuje, kdežto tajemník s ředitelem tvrdili, že ano, u okna, a nedali si to vymluvit. Skobicemu nezbývalo nic jiného než se posadit právě tam, načež se oba představitelé usadili po jeho boku, každý z jedné strany.

Místností se s krásou rozevlátých rudých praporů rozlétlo několik servírek a s nimi i chladivý větřík, jenž se spolu s vůní jejich pudru, nakyslého aromatu jejich potu zvedajícího se z podpaždí i dalších částí těla musel přirozeně mísit i s oním zvláštním zápachem. Ten takto napančován ztrácel na síle. Skobiceho pozornost se obrátila jinam.

Před obličejem mu na ocelových klíšťkách odkudsi přistál ručníček meruňkové barvy, ještě se z něj kouřilo. Byl otřesen, ručníček si sice vzal, ale nepoužil ho, pohledem stoupal po pinzetě, pak po bílé ručce až ke krásně kulatému obličeji, odkud na něj přes dlouhé řasy shlížel pár černých očí. Horní víčka jejich mladé majitelky byla v půli zvrásněna takovým zvláštním způsobem, na první pohled měl člověk nepříjemný pocit, že se jedná o jizvu, ale operace víček u ní nepřipadala v úvahu. Konečně si do horkého ručníku utřel obličej i ruce, ucítil především vůni s dominantou jablečné plesniviny, pod tímto podřadným aromatem však vnímal ještě jiný odér, jakoby zápach semene po náruživé noci. Jen co se otřel, ocelová pinzeta mu ručník zase vzala z rukou a zmizela pryč.

Jeden z nich, tajemník či ředitel, těžko říct, mu nabídl cigaretu, druhý mu ji okamžitě připaloval.

Skleničky na kořalku se naplnily pálenkou Mao-tchaj, sklenky na víno suchým červeným značky Dynasty a pivní sklenice se orosily pivem Čching--tao. Tajemník či ředitel, těžko říct, povídá:

„U nás jsme vlastenci, západní alkohol bojkotujeme.“

„Já jsem ale řekl, že alkohol pít nebudu,“ ozval se Skobice.

„Ale soudruhu, takovou cestu jste navzdory svému krásnému věku podstoupil, víte, nás by se moc dotklo, kdybyste si s námi nepřipil. Připravili jsme vám pouze skromné, domácké pohoštění, jestli se s námi nenapijete, jak potom projevit úctu k hierarchii, řekněte? Alkohol je pro stát důležitou daňovou položkou, jeho požíváním vlastně přispíváme k ekonomickému růstu naší země. Napijte se, napijte, jinak ztratíme tvář.“

Při těch slovech zvedli oběma rukama pohár s pálenkou, zvedali ho vysoko, až před Skobiceho obličej. Čistý, průzračný alkohol se uvnitř mírně pohupoval a uvolňoval svou omamnou vůni. V krku ho lehce zalechtalo, ústa mu zaplavily sliny, tlačily na jazyk. Konečně ze sebe vysoukal:

„Taková hojnost… Tolik si nezasloužím…“

„Jakápak hojnost, soudruhu Skobice, vy se nám vysmíváte! My jsme jenom takový malý důl, zisky jsou tu skromné, pracovní podmínky nepostačující, i náš kuchař je nevalné úrovně, zato vy jste z velkoměsta, křižujete celou naši zemi, zažil a viděl jste toho již tolik, schválně řekněte, jaký slavný alkohol jste ještě neochutnal? A jaký vyhlášený nebo vzácný pokrm jste neokusil? Jak my vám musíme připadat směšní,“ spustil tajemník či ředitel, „budeme poctěni, když se spokojíte s tímhle málem, my všichni kádři, co jsme tady, si nyní musíme utahovat opasky, jak zní nařízení našeho městského výboru, tak nás prosím pochopte a omluvte nás.“

Oba muži byli k nezastavení, sklenku pálenky již vysoko zdviženou, pomalu ji přibližují ke Skobiceho rtům. Ten s velikým úsilím nejdříve spolkl vlastní lepkavou slinu, natáhl ruku k poháru, zvedl se, už cítí lehkost sklenice i tíhu alkoholu v ní. Tajemníkova i ředitelova sklenice nyní již zcela otevřeně vráží do sklenky soudruha inspektora. Ruka se mu třese, několik kapek kořalky vystříklo a dopadlo do takzvaného tygřího chřtánu, tedy mezi palec a ukazovák, kapalina mu na tom místě působí chladivě blažený pocit. Ale to už, v opojení, slyší ze všech stran: Poctěte mě přípitkem! Poctěte mě přípitkem!

Tajemník s ředitelem si vlévají alkohol do hrdla a sklenici bez jediné kapky před ním obracejí dnem vzhůru. Pravidlo „první nedopita, tři další za trest“ je Skobicemu známo. Přesto svou sklenku upíjí jen z poloviny, ústa mu zaplavuje neobyčejně lahodná chuť. Ani jednoho ze dvou pobočníků nenapadlo nějak ho za to kritizovat, jen před ním stále pobleskují svými prázdnými sklenkami. Zůstat vždy příkladem, to je povinnost, jež nezná výjimky, Skobice tedy vyprazdňuje svůj pohár.

Všechny tři sklenice jsou okamžitě dolity po okraj.

„Já už pít nebudu,“ ozval se inspektor, „člověk pak nadělá hloupostí, když to přežene.“

„Dobré věci vždycky po dvou! Dobré věci vždycky po dvou!“ ozvalo se.

Ale on dlaní zakryl svůj stakan.

„Ne, už stačilo!“

„Kdo usedne ke stolu, musí vypít tři, to je místní zvyk.“

Po třech panácích se mu začala točit hlava, snaží se nabrat si hůlkami pár nudliček, jenže ty jako by obživly, škodolibě klouzaly. Tajemník s ředitelem mu s radostí pomáhají uchopit do hůlek dvě nudle a zvedají mu je až k ústům, pobízejí silným hlasem:

„Tak a teď srknout!“

Skobice do sebe natáhl vzduch, až to písklo, kroutící se nudličky mu konečně zapadly do úst. Jedna ze servírek propukla v smích, zakrývá si ústa. Dívky se smějí, muži jsou v nejlepším rozmaru, nálada na hostině dostala nové grády.

Znovu je dolito, tajemník či ředitel zvedl číši a hovoří o nesmírné poctě, jež se našemu chudičkému dolu dostala tím, že do něj přichází vyšetřovat tak vysoko postavený inspektor, jakým je soudruh Skobice. „A proto jako představitel všech kádrů a dělníků tady u nás na dole třikrát připíjím na vaše zdraví! Kdybyste si se mnou, soudruhu, nepřipil, urazil byste tím celou dělnickou třídu a s ní i ty naše černé huby, co dole rubají.“

Když Skobice viděl, jak se soudruhův bledý obličej samým vzrušením zarděl, zamyslel se nad jeho přípitkem do hloubky a do důsledků. Nepřipít si v takovou chvíli nepřicházelo v úvahu, jako by na něj tím plamenným pohledem zíraly tisíce havířů v hliníkových přílbách, černých od hlavy k patě, s koženým opaskem a zářivě bílým chrupem, srdce se mu jako na vlnách rozbušilo, takže do sebe hbitě a s nadšením kopl tři sklenky za sebou.

Druhý muž se okamžitě přidává a jménem své čtyřiaosmdesátileté matky inspektorovi Skobicemu přeje pevné zdraví na těle i na duchu. Skobice se vzpírá, že už pít nebude.

„Soudruhu Skobice,“ dotčený muž na to, „copak se každý z nás nestará o svou matičku? Neříká se snad: Sedmdesát tři, osmdesát čtyři, to už je věk, kdy Král pekel volat nemusí, člověk odchází sám od sebe? Tak i naše matky od nás letos mohou klidně odejít, a kdyby si s vámi vaše dobrá matinka chtěla na smrtelném loži ještě připít, odmítl byste ji, no řekněte?“

Ting Skobice je milujícím synem, sám má na venkově starou maminku se sněhobílými vlasy, takže jenom z pomyšlení, že si ten buran takhle pouští hubu na špacír, ho píchá u srdce. Když matka podá číši vlastnímu synovi, jak by ji mohl odmítnout? Synovskou láskou takto posilněn zvedá sklenku kořaly a pije do dna.

Skobiceho žaludek naplnilo devět panáků, jeden za druhým, už cítí, jak se mu vědomí začíná odpoutávat od těla, odpoutávat není přesné slovo, on zcela jasně cítí, jak se jeho vědomí stává motýlem s krovkami ještě zmačkanými, motýlem brzy jistě nesmírně nádherným, jenž se právě s krčkem napnutým snaží protáhnout vitálním bodem umístěným na temeni lebky, a Skobiceho opuštěná tělesná schránka se stává stejně lehkou jako vysvlečená kukla a jakoby ve stavu beztíže stoupá nad zem.

Po takovém ponoukání už prostě pít musí, panák za panákem padá do propasti bezedné a zcela bez ozvěny. Během pijatyky se na stole vystřídal celý sled pestrobarevných, kouřících pokrmů, tři rudě oblečené servírky jako tři plápolavé plameny, jako kulové blesky kroužily po místnosti sem a tam. Matně si vzpomíná, že ochutnal červené kraby velké jako pěst, upatlané červeným omastkem, langusty silné jako kuchyňský váleček, velké želvičky s černým krunýřem v zeleném pórkovém vývaru, krásně maskované jako nejmodernější tanky, dušená zlatožlutá kuřátka se zavřenýma očičkama, čvachtající v oleji, červené kapry s ještě se hýbající tlamičkou, čerstvé mušle na páře poskládané do pagody křehkých tvarů a taky celý talíř ředkviček červených jako obrázek, jako by je zrovna vytáhli ze záhonu… Mazlavá ústa mu přetékají chutěmi, sladkými, kyselými, hořkými, pikantními, slanými, mysl se mu plní tisícero vjemy, jeho pohled se vznáší uprostřed omamných volut páry, jeho vědomí však visí v prostoru a vnímá čichové prvky každé barvy, každého tvaru, pohybující se neomezeně na omezeném území a postupně získávající rozměry celého jídelního sálu, samozřejmě, nelze zabránit tomu, aby se některé z nich nepřilepily na tapety, závěsy, potahy křesel, na lampy, na řasy dívek v červeném, na umaštěné, nablýskané čelo tajemníka a ředitele ani na původně beztvaré paprsky světla, které však tvaru nabývají, prohýbají se a natáčejí do všech stran…

Pak jako by ucítil, jak mu čísi ruka, jakási mnohoprstá chobotnice podává sklenku s červeným vínem. Zlomečky vědomí, jež v jeho tělesné schránce ještě zůstaly, vynakládají poslední zoufalé úsilí na to, aby se rozpohybovaly a přiměly „já“, jež ho již opustilo, aby se dívalo na tu ruku pohybující se po kruzích podobných lotosovému květu s vrstvenými okvětními plátky. I víno ve skleničce se vrství, skládá do pagody křehkých tvarů, jakoby vyvolané nějakou zvláštní fotografickou technikou, v jeho středu se nachází poměrně zřetelná a hluboká sedlina živě červené barvy, kolem které se nepochopitelně šíří slabounký, narudlý opar. To není víno, ale kotouč zvedajícího se slunce, ohnivá koule chladně nádherná, srdce milenčino – ještě chvíli a bude si myslet, že támhleta sklenice piva je zase tmavě žlutý, plně kulatý disk měsíce, původně pověšený na nebi, který však dnes sklouzl do hodovního sálu, nesmírně nabobtnalý plod pomela, žlutá koule porostlá nekonečným počtem hebkých vousků, duch-liška s jemným ochlupením – na stropě zavěšené vědomí se mrazivě chechtá, svěží vzduch vycházející z přístroje klimatizace se přes značné překážky dostal až k nadhlavníku, zvolna ho oblažuje, dává mu křídla, motivu na jejich vrchní straně se v kráse nic nevyrovná. Vědomí svlečené ze své tělesné schránky ladně roztahuje křídla a plachtí po sále. Občas se otře o hedvábné závěsy v okně – jeho křídla jsou ovšem lehčí, jemnější a průsvitnější než hedvábí těch závěsů, občas se dotkne provázků skleněných, světlo odrážejících perel na křišťálovém lustru, někdy zase třešňově rudých rtů servírek v červeném či třešniček jejich malinkatých bradavek nebo ještě jiných, ještě skrytějších, ještě záludnějších míst. Na čajových hrnečcích, lahvích s alkoholem, ve spárách mezi parketami, v mezírkách mezi vlasy, v dutinách filtrů cigaret Velká Čína…, tam všude vědomí zanechalo známku svého doteku. Malá nenasytná šelma si rozšiřovala loviště, vše označkovala svou pachovou stopou. Vědomí, kterému narostou křídla, nezná žádných překážek, může mít tvar a nemusí, vesele si prolézá kroužky řetězu zavěšeného lustru, z kroužku A do kroužku B, pak z kroužku B do kroužku C, jenom vůle stačí, aby se otáčelo znovu a znovu, rotovalo sem a tam a pronikalo kamkoli bez omezení. Jenže tahle hra ho brzy omrzí. Protáhlo se pod sukýnku jedné hezky rostlé slečny v červeném a jako chladný závan větru ji hladí po stehnech – na místě jí hned naskakuje husí kůže, vlahý pocit, který následuje, zahání poslední známky sucha –, rychle se zvedá do výšek, se zavřenýma očima přelétává hluboké hvozdy, zelené vrcholky stromů šelestí, jak se jich křídly dotýká. Vzhledem k tomu, že může za letu měnit tvar, nezastaví ho ani výška hor, ani šíře řek, i ouškem jehly si klidně proletí. Laškuje mezi hroty prsů nejkrásnější servírky, i s jejím znamínkem krásy a třemi světlými chloupky na něm, taškaří s tuctem kapek potu, nakonec proniká do jejího nosu a makadly dráždí chloupky uvnitř.

Dívka v červeném si prudce kýchla, vědomí vyrazilo ven jak střela a řítí se přímo do kaktusu na třetím patře hodovního stolu. Následoval tvrdý náraz a pocit, jako by od kaktusu dostalo facku, facku doslova trnitou. Skobice cítí pronikavou bolest v hlavě, v žaludku se mu točí jakási horká tekutina vytvářející nespočetné dravé víry, po celém těle ho svědí, jako by dostal kopřivku. Vědomí již spočinulo na Skobiceho skalpu, kde s námahou oddychuje a sténá. Skobiceho tělesný zrak nabývá znovu svých schopností, zato vnitřní zrak vědomí je teď na chvíli úplně mimo, vyšetřovatel zírá na tajemníka a ředitele, na jejich pozdvihnuté sklenky s alkoholem, v nichž ze své zvýšené pozice vidí sám sebe. Hlasy jim silně duní, násobí se ozvěnou od okolních stěn, rostou jak na vlnách, jejich pěna naráží na útesy a pak se ve zpětném pohybu zase vrací jako pasáček stojící na hřebeni, halekající na své stádo v dálce, na protější stráni: Ohé… ohé… ohé… ého… ého… ého…

„Drahý soudruhu Skobice, vždyť my jsme vlastně jedna rodina, bratři z lůna jedné matky, bratři pokrevní, takoví chlastají přece až do konce, aneb jak pravil sám básník Li Po: Šťastný život je, když užívá se plnými doušky, v radosti a veselení je třeba kráčet hrobu vstříc… Tak ještě jednu…, třicet panáčků… jménem náměstka Ťina…, třicet panáků na vaše zdraví…, pijte, jen pijte…, kdo nepije, není chlap…, to Ťin, Ťin, Ťin… Ťin Kang-cuan, jak ten umí pít…, ten vyzunkne i moře…, bezbřehé…, bezedné…“

Ťin Kang-cuan! To jméno zarylo se do Skobiceho srdce jako dé-man-to-vý vr-ták, náhle ucítil pronikavou bolest, v křeči otevřel ústa dokořán a vypustil proud kalných zvratků spolu s jedinou, děsivou větou:

„To je ten vlk…hááá…, co žere pečená děťátka… hááá…, ten vlk…!“

Jeho vědomí jak vyplašený pták vletělo zpět do hnízda, zato Skobiceho vnitřnosti se vůbec neuklidňují, samou bolestí se nezmůže na slovo. Cítí, jak ho pár pěstí masíruje podél páteře, lehce… hááá…, alkohol…, všude samý hlen, z očí a nosu to stéká, sladké, slané, vláčné, propojené, před očima se rozkládá zářivě zelené světlo.

„Už je to lepší? Soudruhu Skobice?“

„Soudruhu Skobice? Už je to lepší?“

„Jen se hezky vyzvracejte, zvracejte, co hrdlo ráčí, všechno to kyselé musí z žaludku pryč!“

„To se musí člověk vyzvracet, je to zdraví prospěšné.“

Tajemník stranického výboru a ředitel dolu ho svírají z obou stran a pěstmi mu zlehka poklepávají po zádech, jejich povzbudivá slova, starostlivé rady mu znějí v uších, připomínají dva venkovské doktory zachraňující chlapce, který se málem utopil, dva mladé vychovatele domlouvající výrostkovi poté, co ztropil nějakou hloupost.

Když tu nazelenalou tekutinu vyzvracel úplně, přinesla mu servírka v červeném sklenici zeleného čaje Dračí studna a další obdobně oblečená sklenku starého nažloutlého octa z provincie Šan-si, tajemník či ředitel, těžko říct, mu do úst strčil proužek kandovaného lotosového kořene a pod nos srpek hrušky odrůdy Sněhový květ, těch, co se nakládají do medu a skladují na čas v jeskyni, jiná červená slečna mu pečlivě utírá obličej žínkou napuštěnou mátovým kafrem, následující červená slečna stírá zvratky z podlahy, další uklízí jejich poslední stopy za pomoci smetáku s bílými hedvábnými štětinami namočenými v deodorantu, úplně jiná slečna v červeném sbírá zapomenuté sklenice a talíře a konečně poslední prostírá znovu na stůl.

Na Skobiceho ona blesková obsluha silně zapůsobila, tak trochu litoval svých přemrštěných slov, jež před chvílí vydal spolu s alkoholem, jenže přesně ve chvíli, kdy se chystal napravit svou chybu nějakou vlídnější poznámkou, ozval se tajemník nebo ředitel:

„Soudruhu Skobice, tak co říkáš naší obsluze?“

„Výborná, výborná, výborná!“ pokřikoval nadšeně Skobice, zatímco nesměle hleděl do tváří krásných jako poupátka.

Servírky v červeném, jimž se pochopitelně dostalo dokonalého výcviku, se jako smečka štěňat vrhajících se na misku či jako zástup pionýrů tlačících se s kyticí k vzácnému hostu jako vosy shlukly do jediného roje, každá se mezi prázdnými sklenicemi na prvním patře hodovního stolu chápe jedné, velké či malé, na tom nesejde, a nalévá si alkohol červené, žluté či bílé barvy, některá po okraj, jiná jenom kapku, a jako jedna žena se rozječely, některá pisklavě, jiná hlubším hlasem, že si se Skobicem připijí.

Ten se zpotil od hlavy k patě, jazyk mu bez remcání ztěžkl, nebyl schopen souvislého slova, nezbývalo mu než zatnout zuby a s očima vytřeštěnýma vlévat do žaludku všechny ty omamné nektary. Zkrátka „generál sice chrabrý, kráse ženy ovšem neodolá, dlouho by netrvalo a…“

To už mu ale fakt nebylo dobře, tamten diblík, hlavní podněcovač nepokojů, se mu už zase proháněl po kebuli a vystrkoval růžky onou dírkou na temeni. Zcela jasně cítil, jak ho duch opouští, aniž by s tím mohl cokoli udělat. Bolest, kterou mu duch u stropu způsoboval, ho děsila, dokonce ho napadlo, že si východ, kterým vědomí uniká, zacpe rukou. Nebylo to elegantní gesto, připomínalo kšiltovku, co měl na hlavě, když v náklaďáku usiloval o důvěrnou přízeň šoférky. Od kšiltovky je pomyslně blízko k aktovce s černou pistolí. Z podpaždí mu vyrazily čůrky potu. Jak se tak kolem sebe rozhlížel, přitáhl pozornost jedné bystré slečny v červeném, jež mu, bůhví odkud, aktovku přinesla. Vzal si ji a prsty se přesvědčoval, že ten tvrdý předmět je stále uvnitř, pocení znenadání přestalo. Kšiltovka zmizela. V tu chvíli si vzpomněl na strážního psa. Nejen strážný, ale i mladík v kanceláři bezpečnostního odboru, hromada klád a les slunečnic, všechny obrazy situací a postav mu připadaly tak vzdálené, ani nevěděl, jestli se skutečně staly, či jestli to byl jen sen. S největší opatrností svíral aktovku mezi koleny, jeho kolísavá, rozhoupaná mysl, v níž doutnala myšlenka na útěk, mu před očima v jasně nejasném světle promítala jasně nejasné scény, až nyní si všiml, že má kolena poseta mastnými skvrnami, jedna připomínala zářnou mapu Číny, druhá temnou mapu Jávy, někdy se mu to sice plete, ale vždy se ihned opraví. Zároveň doufá, že mapa Číny bude takto zářná a jasná navěky, kdežto mapa Jávy že zůstane stále tak temnou a rozmazanou.

Asi tak minutu předtím, než Ťin Vrták, vedoucí oddělení propagandy stranického výboru města Kořalnice, otevřel dveře a vešel dovnitř, pocítil Skobice pronikavou bolest v břiše. Jako by se mu v něm hemžilo, odíralo, slepovalo, proplétalo, svíralo, roztahovalo, stahovalo a syčelo něco, co zcela živě připomínalo nerozpletitelné klubko jedovatých hadů. Skobice pochopil, že mu střeva začínají tropit neplechu. Cítil, jak mu tělem stoupá rozžhavená koule, jak mu téměř na dřeň odrbané bambusové koště rozdírá stěny žaludku, jako když se po silně zanesené záchodové míse přejíždí kartáčem. Matičko moje, auauau!, bědoval potají vyšetřovatel, naprosto nesnesitelný pocit, dnes si opravdu sáhl na samé dno smůly! Padl do nástrah luošanských dolů! Do pasti slavnostní hostiny! Do léček ženských vnad!

Skobice vstal, držel se za boky, nohy necítil, už ani neví, kdo mu pomohl zpět na židli. Nohy, nebo hlava? Červené dívky s plamennýma očima? Tajemník a ředitel? Kdo ho stáhl za ramena?

Když s žuchnutím dosedl, uslyšel, jak mu zpod zadnice uteklo takové tlumené kviknutí, dívky v červeném vyprskly smíchy, ústa si zakrývají dlaní, chtěl by se rozčílit, ale ani na to nemá sílu, jeho tělo se právě rozešlo s vlastním vědomím, nebo to bylo vědomí, jež svou starou dobrou fintou ufrnklo jak pták? A přesně v okamžiku této nesnesitelné bolesti náměstek Ťin Vrták jako jaro, slunce, ideál a naděje vydávající svou diamantovou zář, nazlátlý parfém, otevřel těžké dveře sálu potažené tmavě rudou koženkou a kvůli dokonalému odhlučnění polstrované.

Muž středního věku, vybraného zevnějšku, pleť docela snědá, protáhlý obličej, výrazný nos, oči ukryté za stříbrnými brýlemi se sklíčky barvy čaje, oči v záři světel působící jako černé, bezedné studny. Byl středně vysoké postavy, oblečen do bezvadně padnoucího tmavomodrého obleku západního střihu, doplněného sněhově bílou košilí s límečkem a kravatou s bílým proužkem na modrém podkladu, na nohou naleštěné černé střevíce, na hlavě hustou kštici, o níž se nedalo říci, že byla příliš rozcuchaná či příliš lesklá, kromě toho měl v ústech jeden umělý zub, z mědi nebo možná ze zlata. Tak takhle nějak Ťin Vrták vypadal.

Skobicem stále ponořeným do mlh cosi zatřáslo. Byl to nejspíš jeho osud a on se s ním smířil: Hle, můj skutečný nepřítel, konečně se ukázal.

Tajemník a ředitel se skokem zvedli, nedbali toho, že kolenem narazili do stolu, takže rozlili sklenici piva, zlatý mok se roztékal po ubrusu, a dokonce na nohu jednoho z nich. Ničeho nedbají, rozrážejí židle před sebou a každý z jedné strany stolu mu běží v ústrety. Sklenice piva se ještě ani nevyprázdnila, když zaznělo halasné: „Soudruh náměstek je tady!“

Smích toho muže se silně rozléhá, jeho vlny stlačují nejen vzduch v celé místnosti, ale hlavně toho krásného motýla, co sedí Skobicemu na hlavě. Vstávat se mu nechce, přesto tak činí. Ne, nechce se usmívat, tvář se mu přesto rozpůlila v široký škleb. S tímto lehkým úsměvem na rtech se Skobice konečně zvedl.

Tajemník a ředitel jako jeden muž:

„Dovolte, abych vám představil vedoucího oddělení stranické propagandy našeho města, soudruha Ťina Vrtáka, dovolte, abych vám představil vyšetřovatele okresní prokuratury, soudruha Skobiceho.“

Démantový vrták složil k pozdravu pěsti na prsa a se sladkým úsměvem na rtech řekl:

„Velmi se omlouvám za zpoždění.“

Načež Skobicemu podal ruku. Inspektor si s ním potřást rukou nechtěl, přesto ji přijal. V duchu si představoval, že pařát pekelného pojídače děťátek musí být chladný jak smrt, nyní ale cítí, že jeho ruka je vláčná, vlahá a vlhká přesně tak, jak se sluší a patří. Už slyší Vrtákovo zdvořilé:

„Buďte u nás vítán, je to nesmírná čest!“

Celá společnost v kraválu opět usedá, Skobice zatíná zuby, teď už si udrží čistou mysl, ať to stojí, co to stojí, pít už nebude, je rozhodnuto. Sám sobě dává rozkaz: Hybaj do práce!

Skobice, usazen po Vrtákově boku, udržuje nejvyšší stupeň ostražitosti. Vrtáku, ó Vrtáku, ani ocelové zdi tě už neochrání, mocný můžeš být jak sám císař, všem tvým konexím navzdory, napříč tvému neomezenému vlivu, jak mně padneš do rukou, nemysli si, že vyklouzneš. Když jsem nevyklouzl já, nevyklouzne nikdo!

Soudruh Vrták se ujímá iniciativy.

„Za pozdní příchod je třicet panáků, pokud vím!“

Jeho slova uvedla inspektora v hluboký úžas, ve tváři tajemníka či ředitele sedícího vedle čte ovšem spiklenecký úsměv. Servírka v červeném již přináší podnos zaplněný zcela novými, třpytícími se skleničkami a staví je před Ťina Vrtáka. Slečna zvedla karafu s kořalkou a plní sklenky, hlavinku skloněnou s grácií fénixe. Musela projít náročným výcvikem, nalévá totiž správnou míru, přesně a rázně, aniž by vyšplouchla jediná kapka. Všechny jsou již plné po okraj, i poslední je dolita, v první sklence přesto k povrchu dále stoupají perličky malých bublinek. Ting Skobice se rozplývá chválou. Ta patří nejen servírce a jejímu mimořádnému umění, ale i tygří odvaze hrdiny Démantového vrtáka, ne nadarmo se říká: „Bez pořádného diamantu porcelán raději ani neopravuj.“

Vrták svléká sako, jehož se ihned ujímá slečna v červeném.

„Tak teď mi soudruhu Skobice řekněte, stojí tu třicet stakanů minerálky, anebo bílé pálenky?“ povídá Skobicemu.

Ten popotáhl nosem, bohužel, svým čichem již nevládl.

„Kdo chce zkusit hrušku, musí do ní kousnout, kdo chce poznat pravost alkoholu, musí se napít. Prosím, abyste z těchto panáků vybral tři.“

Skobice ze všech udání, které měl ve složce, už samozřejmě věděl, jaký má Vrták splávek, přesto choval jisté pochybnosti. Oba přísedící ho navíc notně pobízeli, vybral tedy na podnosu tři sklenky, ve kterých smočil špičku jazyka, je to voňavé a silné, jakost zaručena.

Vrták ovšem: „No ale, ale, soudruhu Skobice, tak všechny tři hezky do dna!“

Vedle něj se ozývá: „Takové je pravidlo, už jste si smočil.“

A dále: „Vypít, to nikomu neublíží, zato vylít ano, plýtvání, to je nejhorší ze všech neduhů naší společnosti.“

Skobicemu nezbývá nic jiného než je všechny vypít, a to na ex.

„Děkuji mnohokrát,“ říká Démantový vrták, „a teď já!“

Zvedá sklenku a pije zlehka, nic nevystříklo, necáklo, nerozlilo se, nezůstalo zkrátka vůbec nic, vše probíhá s jednoduchostí a elegancí zdatného pijana a poukazuje k prvotřídním schopnostem na tomto poli. Postupem času zrychlil, jeho pohyby však zůstávají stále přesné, čisté, pravidelné. Poslední skleničku zvedá opravdu pomalu, na úrovni prsou s ní krásně zakrouží, jako by smyčcem klouzal vzhůru po krčku houslí a celý sál plnil čarokrásným těžkým zvukem, jenž se Skobicemu vlévá přímo do žil. Jeho ostražitost se rozpouští, sympatie k Vrtákovi se podobají zvolna vyrážejícím klíčkům mlaďoučké travičky u potůčku, když na jaře tají ledy. Když si Démantový vrták přiblížil poslední skleničku ke rtům, v jeho zářivě černých očích přeskočil záblesk žalu, stal se z něj dobrý, ušlechtilý člověk, kterému z úst vychází dech plný nejasného zármutku, něžného a krásného. Zvuk houslí vznášel se místností, svěží podzimní větřík se proháněl zlatým listím na zemi, u náhrobních kamenů rozevřela se bílá kvítka, oči Skobiceho zvlhly, zdá se mu, že pozoruje, jak se z oné sklenky alkoholu stává pramen vody čiré, stékající po kamení přímo do hlubokého plesa smaragdově zelené barvy. On toho muže začal milovat.

Tajemník s ředitelem tleskají, volají bravo, Ting Skobice, ponořen do prožitků plných poezie, ani nedutá. Nakonec nastala kraťoučká chvíle ticha. Všechny čtyři servírky v červeném stojí bez pohnutí, každá v odlišné poloze jako kmínky banánovníku divokého, zamyšlené, naslouchající. Ticho narušil až podivný zvuk klimatizace v rohu místnosti. Tajemník s ředitelem sice brblají něco o tom, že by měl soudruh vedoucí vypít ještě dalších třicet frťanů, ten ovšem kroutí hlavou.

„Kdepak, byla by škoda takhle je promrhat. Jelikož však mám se soudruhem Skobicem poprvé tu čest, měli bychom se počastovat aspoň třikrát třemi panáky.“

Ting Skobice zíral naprosto očarován na člověka, jehož barva pleti se nezměnila ani po třiceti sklenkách kořaly. Opájel se jeho způsoby, sladkostí jeho hlasu, Skobiceho pozornost přitahovaly i hebké záblesky jeho mosazného či snad zlatého zubu, takže si ani neuvědomoval, že tři krát tři je devět.

Přistálo před ním devět skleniček. Před Vrtákem stejně tolik. Ting Skobice už s okouzlující silou toho člověka nedokáže zápasit, jeho vědomí a tělesná schránka se řítí každý na opačnou stranu, vědomí volá: Nepij! Ruka však již vlévá kořalku do úst.

Devět panáků vpadlo do žaludku, z očí mu vyhrkly slzy. On ani neví, co ho k slzám nutí, a hlavně proč tady, na hostině. Nikdo tě nemlátí, nikdo ti nenadává, tak proč brečíš? Vždyť já nebrečím, copak slzy nutně znamenají pláč? Jenže on slzí čím dál víc, jeho tvář je jako lotosový list po dešti. Tu slyší, jak Démantový vrták povídá:

„Noste na stůl, ať si může jít soudruh Skobice konečně odpočinout.“

„Ještě je tu hlavní chod!“

„Aha,“ řekl Vrták a po chvilce zamyšlení dodal, „tak to rychle přineste.“

Mladá servírka v červeném odnesla ze stolu květináč s kaktusem. To už další dvě slečny přicházely s velkým pozlaceným podnosem, na němž hezky zpříma seděl zlaťoučký chlapeček lesknoucí se omastkem. Z jeho tělíčka se zvedala jakási prazvláštní vůně.

ČÁST 2.

Vážený Mistře Mo Jene,

mnohokrát děkuji za Váš dopis. Děkuji za to, že jste mi odpověděl osobně, i za to, že jste s takovou pohotovostí doporučil můj román časopisu Národní literatura. Nejedná se z mé strany o nějaké holedbání po několika vypitých skleničkách, což by jistě nebylo dobře, ale já jsem skutečně přesvědčen, že z mé knihy čiší tvůrčí, novátorský duch, že přetéká duchem boha Alkoholu, a že jestli ho Národní literatura neotiskne, tak si její redaktoři fakt už nevidí ani na špičku nosu.

Na Vaše doporučení jsem si přečetl Li Čchiho román Pro vás nejsem žádný pes. Abych řekl pravdu, strašně mě to rozlítilo. Li Čchi neuvěřitelným způsobem pošlapává to nejvznešenější, nejsvětější, co na literatuře je, a jak řekl sám Mistr Konfucius: „Ten, kdo si dovolil toto, dovolí si vše!“ Pokud na něj někdy narazím, spustím takovou debatní řež, že mu z mých argumentů spadne čelist, mlčet bude jak zmrzlá cikáda a pak si ho podám i jinak, krev z něj bude crčet, nos mu zčerná, obličej napuchne, duši vypustí a poletí hezky za Buddhou.

Jak jste velmi správně poznamenal, kdybych se opravdu cele oddal svému oboru, jistě mám v Kořalnicích skvělé vyhlídky, určitě bych měl co jíst, dostatek oblečení, dobré postavení, peníze, ženy. Jenže já jsem mladý muž plný vznešených ideálů, nemohu se jen tak spokojit s tím, že bych zůstal celý život naložený jenom v lihu. Po vzoru velkého pana Lu Süna, který opustil medicínu ve prospěch literatury, jsem i já připraven obětovat alkohol a věnovat se výhradně psaní, abych mohl i já svou troškou přispět k proměně společnosti, k přerodu čínského národa. Za dosažení tohoto vznešeného ideálu jsem ochoten dát i vlastní život a ve srovnání s tím jsou všechny hmotné věci pouhý prach a dým, nemám pravdu?

Vážený Mistře, mé rozhodnutí zasvětit se literatuře je konečné, ani deset pivovarských koní by mě od této dráhy neodklonilo, zůstanu neoblomný jako skála, jakékoli další pokusy zviklat mě jsou tedy zbytečné. Pokud byste tak přesto učinil, poznáte, co je nenávist. Literatura patří lidu, proč byste ji měl dělat jenom Vy, že? Jedním z nejdůležitějších kritérií komunismu, jak ho pojímá Marx, byla právě přeměna umění v práci a práce v umění. To znamená, že nyní, když už tu komunismus máme, je každý zároveň spisovatelem. Zatím se nacházíme v jeho prvním stadiu, pochopitelně, ale ani v něm neexistuje zákon, který by doktorovi alkohologie bránil v psaní románů! Zapřísahám Vás, Mistře, hlavně si neberte za příklad tamty hovada a grázly, kteří jen co dosáhli slávy, chtějí celý literární svět jen pro sebe a mohou vyskočit z kůže, když vidí psát jiné. Jak praví staré rčení: I ve vodách Jang-c’-ťiangu tlačí zadní vlny na přední, v lesích roste nové listí na loňském, mladé pokolení nakonec vždy překoná to staré. Každý reakcionářský element, který chce zabránit příchodu nových sil, je jen potvrzením přirovnání, že kudlanka nábožná, jež se staví žebřiňáku, neodhadla chuděra své síly.

Mistře, v naší laboratoři pracuje jedna dokumentátorka. Tato Li Jen, jak se jmenuje, tvrdí, že byla Vaší studentkou, když jste ještě přednášel politickou výchovu na prvním stupni důstojnické školy v Pao-tingu. Vyprávěla mi nemálo historek žertujících na Váš účet, čímž mi umožnila učinit si o Vás ucelenější obrázek. Třeba říkala, že jste jednou na hodině zcela sepsul našeho slovutného spisovatele Wang Menga za článek, který mu vyšel v týdeníku Noviny čínské mládeže a v němž radil mladým literátům, aby se nepouštěli na příliš úzkou, již tak přeplněnou cestičku literatury. Prý jste na té hodině s hněvem pronesl: „Copak má Wang Meng monopol na celý literární svět? Když je rýže, každý se nají, když je ošacení, každý se strojí. Chtěl bys, abych ustoupil, ale to já né, já půjdu hezky kupředu!“

Když jsem, Mistře, uslyšel tato Vaše slova, vypil jsem na ex půl litru vína, celý jsem se třásl vzrušením až po konečky prstů, krev ve mně vřela, uši rudé jak pivoňky. Vaše slova zněla jasně jako polnice, slavnostně jako siréna, probouzela ve mně odvahu, hnala mě na zteč. Chtěl jsem jako Vy tehdy spát na prostém slamníku a navzdory vší nouzi nespouštět oči z hvězd, zahrabat se do knih a zamknout za sebou dveře, chopit se pera jak pušky, raději umřít než ustupovat, a kdybych snad neuspěl, aspoň bych byl dobrým člověkem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Země alkoholu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.