RANYT

Proměna

Jan Pilát

Copyright© 2016 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2016 by Jan Pilát

Copyright© 2016 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978–80–7482–225–4 (ePUB)

ISBN: 978–80–7482–226–1 (MOBI)

ISBN: 978–80–7482–227–8 (PDF na CD)

Obsah:

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Vždy je někdo, bez koho to nejde…

Kdesi hluboko pod zemí se v jeskyni obřích rozměrů zavrtělo něco velikého a černého. Na okamžik probleskla na dvou bodech rudá záře. Že by oči? Celý prostor zaplnil téměř neslyšný zvuk – jako když se něco kluzkého sune po hladkém kamenném povrchu. Jediné tiché zachrčení, které se ozvalo, bylo proti tichému šustění jako úder hromu, jenž prořízl všudypřítomné ticho před bouří.

1

Jako každé ráno vykoukl Ranyt z okna svého pokoje. Zatím chlapec bydlel se svými rodiči, ale již dnes měl složit zkoušku dospělosti. Dům jako tento byl dokonale skryt před zraky těch, kdo neznali zvyklosti elfů. Na pohled to byl obyčejný strom s košatou korunou, v níž se ukrýval přístřešek spletený z větví a listí. Dvě terasy a úzká cestička vinoucí se okolo kmene velkého stromu. Ačkoli se to zdá nemožné, skrývalo se v korunách stromů tohoto lesa celé elfské město. Tajilo se před zraky obyčejných smrtelníků tak dokonale, že ani všímaví jedinci si ničeho nevšimli, dokud nevylezli nahoru. Celý komplex byl navíc uprostřed lesa starého jako základy světa, kam už tisíce let nevstoupila jiná než elfská noha.

Ranyt si oblékl tuniku barvy listí, kalhoty barvy kmene stromu a vklouzl do pohodlných kožených bot. Připnul si opasek s dýkou a vyšel ven. Již dneska měl dostat svůj první meč, tedy pokud dokáže složit zkoušku. Nedočkavě seděl na jedné z horních větví stromu patřícímu jeho rodině a sledoval zemi pod sebou. Hlavou se mu honily myšlenky na to, co ho čeká. Slyšel, že jednou prý musel jeden chlapec zdolat vůdce vlčí smečky holýma rukama, aby se stal mužem. Ze zamyšlení ho vytrhla až matka, jež se za ním pomalu přikradla a jemně mu pošeptala do ucha: „Už je čas, pojď.“

Všichni z celého města se tu shromáždili, aby jako každý rok zkoušky dospělosti mohly začít. Smysl spočíval v zadání úkolu a časového limitu; kdo podmínky splnil, složil i zkoušku. Místo, kde všichni stáli, bylo středem jejich města vystavěného do kruhu. Všichni shromáždění stáli na straně vedle rituálního míst. Tvořila jej osmicípá hvězda, jejíž všechny hroty spojil kruh, a tím ji celou chránil. Celé místo působilo tajemně: pouze maličký, až děsivě přesný kruh bez jediné rostliny, na nějž okolní stromy vrhaly tolik stínu, až způsobily tmu jako v noci. Šumící dav se utišil, když do kruhu vstoupil Nejstarší a pravil: „Tento rok má rituál dospělosti jednu zvláštnost,“ rozhlédl se po posluchačích a pokračoval, „měsíc Morch i Naira jsou nyní přímo za sebou, což znamená, že letos mohou chlapci spolupracovat.“ Mezi chlapci, kteří měli letos skládat zkoušku, byla cítit úleva. „Znamená to ale také,“ pokračoval Nejstarší, „že mohou zemřít.“

Nikdo si nedovolil proti slovům tohoto starého a moudrého muže nic namítnout. Věděli, že každému zadá úkol, který může splnit.

Začal losovat. Nejdřív jména, poté úkol. „Teren a Ulsar půjdou spolu!“ vyhlásil první dvojici a začal losovat úkol,“jejich úkolem je zničit tlupu skřetů, kteří se usadili asi čtyři hodiny cesty odsud západním směrem, a přinést hlavu jejich náčelníka. Mají na to jeden den.“ Teren s Ulsarem, dva pohlední mládenci, se na sebe podívali, spiklenecky se pousmáli a ihned vyběhli určeným směrem. „Další je Naika a půjde s ním Ranyt!“ Když vytáhl úkol, pobledl ve tváři a ztišil hlas. Pomalu se na chlapce podíval: „Vaším úkolem je zabít ledovou bestii, která se nedávno usadila v Ledových horách. Přineste mi její hlavu, máte na to tři dny,“ Zhluboka se nadechl a skoro šeptem dodal: „Chlapci, dávejte na sebe pozor.“

Ranyt s Naikou na sebe pohlédli a vyrazili vstříc své zkoušce. Dokud nevyšli z města, mlčeli, ani jednomu se nechtělo mluvit před obyvateli, neboť ti znali jejich úkol a nejeden pochyboval, že jej splní. Za městem se oba rozběhli směrem k horám. Viděli jejich zasněžené vrcholky, často o nich slýchávali hrůzné věci, ale ani jeden z nich se tam nikdy nevydal.

Běželi dlouhé hodiny monotónním tempem, až konečně dorazili až k patám skal, kde už museli šplhat. „Tak polez, uděláme to rychle a čistě, ať už to máme za sebou,“ pronesl kamarádsky Naika a podíval se přitom na svého společníka. Oba pohlédli na samotné vrcholky, museli zaklonit hlavu úplně dozadu, aby na ně vůbec dohlédli. Začali pomalu, ale jistě stoupat vzhůru. Vydali se horskou pěšinkou vedoucí do malého skalního údolí. Ostražitě se rozhlíželi, prý tady sídlily harpyje, ale co je na těchto povídačkách pravdy, žádný z nich nevěděl.

Když se za nimi něco hnulo, Naika ihned natáhl tětivu luku a namířil na místo, odkud cosi zaslechli, ale nikde nic nespatřili. Chvíli se dívali po okolí, pak jeden na druhého a nechali to být. Ať už jsou z tohoto proklatého místa pryč! Zrychlili krok, aby se odsud co nejrychleji dostali. Než se začalo stmívat, ušli ještě dlouhý kus cesty a rozhodli se utábořit ještě pod zasněženými vrcholky v malé jeskyni. Zítra opět vyrazí na cestu, ale teď už jen rozdělali oheň, najedli se a vyčerpaní usnuli.

Vzbudili se časně zrána zimou, tady v horách bylo o dost chladněji než v jejich hvozdu v nížině. Rychle něco málo posnídali a vyrazili za svým úkolem. Došli až k ram, kde kamenitá zem přecházela v zasněženou krajinu. „Tady musíme začít stopovat,“ pronesl šeptem Ranyt.

„Já vím, měli bychom si ale pospíšit, čas se nám krátí, nevím, jestli to vůbec stihneme, příteli. Možná že ne, měli bychom se připravit i na takovou možnost – a co pak řekneme doma? Že jsme selhali hned při první zkoušce? Že jsme se nedokázali stát muži a budeme muset čekat další rok? A co pak? Stejně už budeme jen něco jako odpad, znáš naše pravidla, Ranyte…“ Naika se na svého společníka smutně zadíval a chtěl pokračovat, ale jeho společník ho zarazil.

„Neboj se, to zvládneme. Kde je ten Naika, který přepral lektora hned v prvním ročníku? Bojíš se? Nemáš čeho, příteli, neboj se.“

Velmi brzy našli stopy své oběti, vedly ještě výš do hor, kde se po několika stovkách sáhů ztrácely v ústí jeskyně. Významně na sebe pohlédli a kývli. Naika sundal luk, vytáhl z toulce tři šípy, jeden zasunul do tětivy a další dva držel připravené v ruce. Ranyt naproti tomu vytáhl své dvě dýky, tu v levé ruce držel hrotem dolů, v pravé pak špičkou nahoru.

Nejdřív bojovník s noži, za ním jeho společník s lukem… vstoupili do jeskyně a bedlivě vše pozorovali. Byla tmavá, stěny byly vlhké, jak se zde srážel všechen ledový vzduch zvenčí, a po stěnách tekly kapky vody. Na zemi ležely sem tam naházené kosti mrtvých zvířat, které skončily jako potrava pro obyvatele jeskyně. Chodba se svažovala dolů a točila se postupně doleva. Podlaha a stěny byly hrbolaté, často po nich díky jejich vlhkosti klouzali. Čím dále postupovali, tím byl vzduch těžší a hustší. Za dalším ohybem už bylo slyšet tiché chrápání. Opatrně nakoukli za roh a nevěřili vlastním očím – před nimi ležel děsivý sněžný tvor. Byl sice jejich cílem, ale na tuto chvíli nebyl ani jeden z nich připraven. Jeho bílá hustá srst pokrývala vše kromě chodidel, spárů a obličeje. Byl vysoký přibližně jako oni dva, kdyby stáli jeden na druhém; jeho tvář vypadala, jako kdyby někdo zkřížil gorilu s člověkem. Do jeho pracek s dlouhými drápy by se vešel i osel.

„Čistě a potichu mu vstřelím šíp do mozku a je po všem,“ pošeptal lukostřelec.

„Dobrá.“

Naika natáhl luk skoro k prasknutí a zamířil. Zadržel dech, přivřel jedno oko, postoupil o kousek blíž. Noha se mu svezla po kluzké skále, takže s hlasitým žuchnutím dopadl na zem. Netvor se ihned probral, vyskočil na nohy a rozběhl se proti nim. Naika ještě vypustil ze sedu svůj šíp, ten ale obludu jen škrábl. Ranyt vyskočil vpřed a ťal po natahující se tlapě sněžného muže a rozřízl mu dlaň. Nepočítal ovšem s rychlou reakcí druhé soupeřovy ruky, která ho praštil do levého boku tak, až odletěl ke zdi. Naika se mezitím pokoušel vstát, i on vytáhl svou dýku a chtěl se bránit, netvor jej ale udeřil tlapou do břicha, chytil za levou ruku a zvedl do vzduchu. Elf divoce bodal pravou rukou do dlaně, která jej držela, a přitom křičel. Ranyt se mezitím zvedl a rozběhl se zezadu k nepříteli, zabodl mu dvě dýky mezi lopatky a prudce trhl dolů, čímž vytvořil velmi dlouhé a hluboké rány. Obrovský obyvatel hor už nemohl bolest v ruce a v zádech vydržet, upustil Naiku a naposledy jej praštil do hrudníku, až odletěl o několik sáhů dál a tvrdě vrazil do zdi. Otočil se k soupeři, který stál za ním. To už ovšem utržil další dva hluboké zásahy dýkami do krku a do tváře. Konečně se sněžný tvor zhroutil k zemi mrtvý v kaluži krve.

Ranyt ztěžka oddechoval a pomalu šel k Naikovi, který napůl seděl, napůl ležel zhroucený u zdi. Teprve teď si uvědomil, že jemu samému bestie musela při tom hrůzném úderu drápy roztrhnout levý bok – pronikavá bolest a potůček krve byly nezvratným důkazem. Pomalu došel až ke spolubojovníkovi a zeptal se ho, jestli je v pořádku. Ani však nečekal na odpověď a zhroutil se vedle něj. Seděl na studené, vlhké zemi, ovazoval si rány, ošetřoval si bok, jak ho to učili ve škole. A přitom stále na Naiku mluvil, Až když seděl s ovázaným bokem, uvědomil si, že Naika mu vlastně neodpovídá. Zděšeně na něj pohlédl a teprve v ten moment si všiml hlubokých rýh od drápů, promáčklého hrudníku jakož i toho, že jeho příteli vytékají z koutků úst pramínky krve.

„Naiko! Naiko!!“ zařval, začal jím třást, zprvu jemně, poté s ním už lomcoval, nechtěl přijmout to nejhorší. Naika mu vyklouzl ze sevření, bezvládně se svalil na zem, nehýbal se a nevykazoval známky života. Ranyt úplně zapomněl na své rány a díval se do Naikových prázdných očí, ve kterých byl jen kal a smrt. Nevěděl, co má dělat, jeho kamarád byl mrtvý, on sám skoro také. Z posledních sil se zvedl, odešel k mrtvé bestii a zabodl jí dýku hluboko do spánku, jen aby se ujistil, že už nevstane. Svalil se vedle ní a upadl do bezvědomí

Po čase pomalu otevřel jedno oko, pak druhé, celé tělo měl bolavé. Doufal, že to vše byl jen zlý sen, pohled na mrtvé tělo pokryté bílými chlupy jej ale rychle vrátil do reality. Schoulil se do klubíčka a začal plakat, rozplakal se jako malá holka a pak znovu omdlel. Když se o několik hodin později vzbudil, tentokrát mu už hned bylo jasné, co a jak se stalo. Uřízl skolenému netvorovi skalp, bylo mu v té chvíli jedno, jestli měl přinést tlapu nebo celou hlavu, tohle muselo stačit. Prohledal jeskyni, jestli něco nenajde, naložil si bezvládné tělo svého kamaráda na záda a vydal se zpět do města elfů. Musel splnit zkoušku; bylo mu jeho společenské postavení cennější než pohodlí? Ano, bylo. Byl neuvěřitelně vyčerpaný, po cestě domů upadl na sněhu, sklouzl se několik sáhů, ale bylo mu to jedno, neměl už ani sílu si stěžovat nebo vnímat bolest, jen se zvedl, oprášil se a vlekl se dál. Trvalo neskutečně dlouho, než se dopotácel až do města. Byla hluboká noc, když došel do kruhu, kde s Naikou dostal ten vražedný úkol, položil na zem Naiku, skalp a proti své vůli i sebe. Vzbudil se až na ošetřovně, kde nad ním stála léčitelka s Nejstarším a jeho rodiči. Slyšel, jak si povídají, ale nerozuměl jim ani slovo. Vše se mu zdálo jako ve vodě, nesrozumitelné a nesmyslné. Obrazy událostí, které viděl, se mu začaly rozmazávat. Opět usnul.

Seděl jako malý kluk ve škole a poslouchal učitele, jak vypráví o stvoření světa, o bozích a jejich pomocnících. „Na začátku bylo Nic,“ vyprávěl učitel, „z té Nicoty se zrodil nejvyšší bůh, Anhel, bůh Všeho a Ničeho. Ten stvořil Svatou pětici – své děti, jež se ale po čase rozhodl zničit, jeho moc se totiž nemohla vyrovnat jejich moci, kdyby se spojily proti němu. Začal tedy plánovat, jak je postupně pozabíjí, netušil ale, že i jeho děti už měly plán, jak svého otce usmrtit. Jelikož byly mnohem mocnější než on, vše se povedlo tak, jak mělo, a Anhel byl zabit. Tato pětice poté stvořila své děti a s jejich pomocí náš svět. Jim vděčíme za vše a měli bychom se jim klanět. Jsou pro nás dárci všeho dobra, všeho jídla a našeho života…“

Ze spaní ho probral otec, jenž mu potichu něco vyprávěl. Neměl sílu ho poslouchat, ale jeho hlas jej neuvěřitelně uklidňoval a naplňoval pokojem. Po několika dnech se konečně zotavil. Zjistil, že Naika je skutečně mrtvý, zkoušku prý splnil, ale neměl z toho ani radost, dával si za vinu smrt přítele. Myslel si, že kdyby bojoval lépe, nic z toho by se nemuselo stát a oba by mohli klidně užívat dospělosti. Ale takhle jen seděl zasmušilý doma ve svém pokoji, už ani neotvíral okno, několik dní nevyšel ven, neodpovídal, ani když jej přátelé hledali, odháněl je a přestával žít.

Teprve po pár týdnech se odhodlal vyjít z domu. Jen se coural lesem, přemýšlel a občas se posadil na pařez. Věděl, že musí začít něco dělat, aby zapomněl, proto se zvedl a šel k Nejstaršímu, aby mu dal nějaký úkol, poslání, misi, cokoli. Nechtěl už jen sedět doma a přemýšlet, protože věděl, že by ho to zabilo. Se skupinou dalších elfů se vydal alespoň na lov.

Vraceli se až po několika dnech a již na cestě domů se Ranytovi něco nezdálo, něco prostě bylo špatně, cítil to v kostech. Doma jej ale čekalo něco, na co ani nepomyslel. Nikdy by ho nenapadlo, že se něco takového může stát. Stál před vylomenými dveřmi jejich domu, vymlácenými okny a okenicemi. Opatrně vstoupil dovnitř. Stěny byly ožehnuté od plamenů a ušpiněné krví, na jedné stěně byla dlouhá krvavá šmouha, na zemi rýhy od drápů a rozházené zničené vybavení domácnosti.

„Mami! Tati!“ zakřičel zoufale, i když věděl, co se stalo. Vyběhl z domu, padl na kolena pod stromem do měkké trávy, složil hlavu do dlaní a rozplakal se. Zase za to mohl on, protože odešel, kdyby zůstal doma, určitě by rodiče ochránil. Přišel k němu Nejstarší, který jej jemně objal přes ramena a pošeptal mu do ucha: „Neplač synu, máme stopu vraha a dostane co pro to!“

Ranyt se na něj podíval uplakanýma očima a přes zatnuté zuby pošeptal: „Chci tu stopu!“ Nejstarší nebyl na takovou prosbu připraven, ale nemohl mu to upírat, bylo to jeho svaté právo. Přinesl mu proto mapu, kde označil město, na němž se měl zloděj skrývat a jméno hostince, a napsal na mapu dvě jména. První znělo Wurien Mearem, druhé Firo'en Poute. Ranyt se zeptal, co ta jména znamenají, Nejstarší mu sdělil, že Wurien Mearem je hostinský hostince, kde měl přespávat Firo'en Poute, vrah jeho rodičů.

Sirotek sbalil mapu, jídlo a vodu na několik dní, všechen svůj zbrojní arzenál, který čítal dvě dýky – jedna byla spíše žabikuch – a krátký meč. Půjčil si od sousedů jezdeckého pantera, který jej znal už od dětství a na němž si občas vyjel. Vše měl připraveno a už se chystal vyjet na svou výpravu, ale zastavil jej Nejstarší, když mu zastoupil cestu. Ani nepromluvil, neřekl ani slovo, jen mu podal dlouhý úzký předmět zabalený v plátně a pak mu uvolnil cestu. Jezdec ihned poznal meč, ale ani plátno nerozbalil a okamžitě vyjel, nechtěl už ztrácet čas, i na rychlé šelmě měl před sebou dva dny cesty. Když za jízdy rozbaloval svůj meč, přemýšlel, jak se vrah dokázal dostat tak daleko za tak krátkou dobu – až do města Gaer. V ruce držel krásně kovanou elfskou čepel, která měla na šířku jen dva palce, zato byla dlouhá a ostrá jako břitva. Na jedné straně byla rovná až nahoru, na druhé jemné zkosená a připojovala se na ostří, které bylo rovné až k záštitě. Tu tvořil tenký ovál mezi čepelí a černočerveným jílcem určeným pro jednu či dvě ruce.

Celý tento skvost s blýskavou čepelí byl ukryt v černočervené pochvě s opaskem, který si Ranyt ihned připnul. Alespoň něco dobrého na téhle výpravě, pomyslel si, tento meč a panter Sairen. Zvíře uhánělo vpřed dlouhými rychlými skoky. Působilo sebejistě, neohroženě a majestátně. Mělo opět volnost, zase běželo přímo kupředu, dělalo to, co je bavilo ze všeho nejvíc.

Ranyt hnal šelmu co nejrychleji k městu Gaer, zastavil se, až když byla hluboká noc, aby přenocoval, a hned časně zrána opět vyrazil. Po několika hodinách v dáli spatřil městské hradby, bylo mu ovšem jasné, že se k nim před západem slunce nedostane. Přijel chvíli po západu slunce, strážný u brány se ho dlouho vyptával, ale zlatka mu nakonec zajistila volný průchod do města a informaci o tom, kde je hostinec vlastněný Wurienem. Elf dojel až k onomu hostinci, který měl vést člověk s informacemi o vrahovi. Vešel do putyky, jež zároveň sloužila i jako hostinec. Nebylo zde zrovna prázdno, posadil se ke stolu v koutu a ostražitě vše pozoroval. Okamžitě k němu přicupitala mladá krásná servírka. „Co si dáte?“ tázala se.

„Sklenici vína. A chtěl bych pokoj na jednu noc. A také potřebuji mluvit s Wurienem,“ hleděl na ni pronikavýma modrýma očima. „Připravím vám pokoj a donesu víno, ale za Wurienem musíte jít sám, je u pípy,“ odvětila hostinská a odcupitala pryč. Ranyt se zvedl, aby došel k pípě, za kterou stál obtloustlý chlapík s obrovským úsměvem, očividně se s hosty dokázal dobře bavit. Když spatřil elfa, jeho úsměv se mu ztratil a neosobně se zeptal, čím poslouží.

„Potřebuji mluvit s Wurielem,“ řekl Ranyt.

„To jsem tak nějak já, čím posloužím, chlapče?“

„Nevíš něco o někom, kdo se jmenuje Firo'en Poute?“

„Jó, divnej chlap, nedávno tu nocoval, dával bych si na něj bacha, prej je to nájemnej zabiják, šel prý na sever do nějakých plání či co, proč se na něj ptáš?“

„To je moje věc, proč se o něj zajímám, ale děkuji,“ hodil hostinskému stříbrný a šel se posadit k vínu.

Byl asi v půlce sklenice, když situace v hospodě začala být zajímavá – jeden štamgast totiž obvinil druhého z toho, že mu chodí za ženou, načež se začali hádat a začínalo docházet na pěsti. První druhého udeřil pěstí do tváře, strhla se rvačka, zezačátku jen mezi nimi, po chvíli se však přidala celá hospoda. Obrovský příslušník nějakého kočovného kmene chytil muže normální velikosti – i tak byl ale kočovník o dvě hlavy vyšší – a odhodil jej přes půlku hospody, až přistál u Ranyta, který se pousmál. Podnapilý člověk se na Ranyta podíval a začal křičet: „Co si myslíš, ty elfíku?!“ Zvedl se na nohy a zesílil hlas. „Že se mi budeš smát, protože nejsem ze vznešený rasy jako ty a nemám chatrč na stromě?!“ Elf vyskočil ze židle, praštil ho do nosu, až mu začala téct krev, další ránu mířil do břicha; když se člověk předklonil, ještě ho kopl kolenem do obličeje, přimáčkl na stěnu a bleskově mu přiložil k hrdlu dýku.

„To si myslíš, že mě budeš urážet a jen tak ti to projde?“

„Prosím, pusť mě,“ fňukal člověk.

Ranyt ho pustil na zem a otočil se, aby zjistil, jestli nevzbudil moc velkou pozornost. S úlevou se přesvědčil, že ne, a odplížil se na pokoj, aby nevyvolal žádnou další šarvátku. Další den ráno se vzbudil a pod polštářem něco nahmatal. S podivem vytáhl malý kvádrový předmět zabalený v kousku látky. „Knížka?“ uniklo mu šeptem. Ani ji nerozbalil, jen si ji schoval a vyrazil z pokoje. Před hostincem na něj již čekal Sairen. Olizoval si přední packu a jedním okem ho pozoroval, druhým sledoval okolí. Ranyt se vyhoupl do sedla a jemně dal kočce příkaz k běhu. Za několik okamžiků už nechal město za zády a podle mapy uháněl vstříc k Severním pláním. Zamířil přímo k hvozdu, který jej dělil od plání. Chtěl jím projet a ušetřit tak několik dní cesty, bylo to kratší, než aby les objížděl.

2

Mladá žena se lehce pousmála na svého mistra, když jí konečně sdělil, že se stala druidkou. Trénovala na tento okamžik snad celou věčnost. Blonďaté kadeře jí spadaly kolem jemné tváře na ramena a pronikavě modré oči jakoby vše dokázaly prohlédnout. Prohlédly i do duše jejího mistra; viděla, že už o ni přestal mít starost od doby, co začala zvládat své záchvaty. I přes to, že se dala na cestu poznávání přírody a souznění, míval s ní občas temné chvíle, kdy její oči začaly rudě plát a ona vše okolo sebe zapalovala a zabíjela, co viděla. Avšak hned, když se opět probrala a viděla tu škodu okolo sebe, začala vše dávat zase do pořádku. Občas záchvaty nabývaly velkých rozměrů a musel jí pomoct její mistr, nebo počkat, dokud neukojila svůj hlad, nebo lépe – neukojila to v sobě.

„Co budeš dělat?“ ptal se jí učitel, který ji díky času, který s ní strávil, znal nejlépe.

„Chci se podívat k Rokli, jestli je skutečně taková, jak se říká,“ odvětila. „Pak si něco už najdu, chci být nejlepší ze všech, nebo alespoň stejně dobrá jako ty,“ a smutně se pousmála na muže před sebou, protože tušila, že je to možná naposledy, co ho vidí. Všimla si slzy, která se mu koulela po tváři. „Ty pláčeš,“ upozornila jej potichu.

„Re sutier – e'eré.“ Během zlomku vteřiny celé jeho tělo začalo modře zářit a zmizelo – její učitel se teleportoval neznámo kam.

Dívce se po tváři rozlil úsměv, rozběhla se přímo proti útesu a skočila z něj dolů. Podivně se smrštila, z obličeje se jí protáhl ven zobák, ruce se změnily v křídla a ladné dlouhé nohy nabraly podobu pařátů. Neměla to k Rokli daleko, nanejvýš několik dní cesty vzduchem. Díky své schopnosti mluvit s přírodou dokázala letět bez přestávky. Stačilo požádat několik stromů, aby jí poskytly kousek své energie, a nemusela ani odpočívat. Jediná nevýhoda byla, že když si přestala energii brát z přírody, musela potom doplnit síly běžným spánkem.

Naklonila celé své ptačí tělo jemně doleva. Cítila, jak ji vzdušné proudy doslova nesou. Pod sebou viděla hlavní město lidského království. Chvíli musela přemýšlet, než si uvědomila jeho jméno: Kreas. Každodenní život zde znala, sama se tu narodila, ale vždy utíkala raději za hradby k přírodě, jejíž ochránkyní se poté i stala. Lidé chodili sem a tam, kupovali, prodávali, děti si hrály venku a jejich otcové, kteří na ně dohlíželi, bafali z fajfky. Na královském dvoře se zřejmě konala slavnost, jelikož všude okolo hradu i na všech nádvořích bylo nacpáno. Lidé se v davu tlačili jeden na druhého ve snaze se protlačit co nejblíže k centru dění. Vzpomněla si, co se to děje – a nebylo to jen tak něco! Dnes se konalo několikáté výročí korunovace krále. Krále Talera Druhého, syna někdejšího krále Talera Prvního, jenž za záhadných okolností zemřel. Jeho tělo se nikdy nenašlo, ale schylovalo se k válce a království nutně potřebovalo řešit jiné potíže. A nový král již několikrát prokázal svou chytrost, důvtip a chrabrost. Musí to jistě být silný král.

Ranyt se utábořil kdesi uprostřed hvozdu. Neměl tušení, kde je, jen věděl, že drží směr, orientoval se podle slunce, a když zapadlo, nemohl jet dál, stále mu však zbývala hodina či víc, než se úplně setmí. Rozbil tedy skromný tábor a začal zkoumat knihu, kterou našel. Vybalil malý předmět z hadru a spatřil ušmudlané červené desky s kovovými okraji a znakem uprostřed titulní strany. Otevřel ji a začal číst.

Měl pocit, že ani nečte, spíš ve své hlavě slyší hluboký hlas, který k němu skrze knihu promlouvá: vypravuje zvláštním jazykem, a Ranyt není schopen písmo přečíst. Hlas v jeho hlavě sílil, začínal mít pocit, že už křičí. Až v této chvíli si uvědomil, že to křičí on sám a zarývá si nehty pod oči. Bělma mu rázem zčernala, až mu zčernaly celé oči. Máchal okolo sebe rukama a knížku upustil.

Hlas v jeho hlavě neskutečně hlasitě šeptal, zatímco Ranyt omámeně sledoval, jak kniha padá na zem. Okraje zorného pole se začaly vlnit, prostor, který byl svým zrak schopen obsáhnout, se stále zmenšoval, až viděl jen knihu, jak s žuchnutím, hlasitým jako když dupne drak, dopadla hřbetem na zem a převalila se na bok. Elf ji vzápětí následoval.

Nebyl schopen vstřebat vše, co v knize bylo. Nejdřív si pamatoval jen veliké bílé Nic, pak tři postavy, jež tvarovaly cosi, co připomínalo zemi; následovalo více postav, války, boj rasy proti rase, ale i otce proti synovi, země se podivně chvěla, někde stále vyrůstaly a mizely hory, řeky vysychaly a mlely nová koryta, bylo to, jako kdyby viděl celý věk vesmíru v jedné sekundě, ze které si pamatoval jen záblesky.

Probudil se a byl stále na stejném místě, jeho panter stál nad ním a starostlivě si ho prohlížel. Bylo již ráno, netušil, jestli třeba neprospal den, neměl to ani jak zjistit. Nelámal si s tím tedy hlavu, nasedl na pantera a za okamžik již upalovali dále tajemným hvozdem. Šelma přeskakovala kořeny, skákala ladně z povaleného kmenu na jiný využívajíc svou mrštnost a obratnost, co to jen šlo. Přes malý potůček a obří kořeny, přes les... Možná není zdravý. Sairen ladně dopadl na další povalený strom, ale nečekaně prudce zabrzdil, až skoro vyhodil jezdce. Odmítl jet dál. Ranyt chvilku mžoural před sebe. Zdálo se mu to, nebo před sebou v lese skutečně viděl černý dým a z něho vystupující lebku? Jako by se natočila se doprava a poté doleva, jako by se rozhlížela a znovu zmizela.

„Co to u všech...“ vyrazil ze sebe Ranyt, než se lebka zjevila víc vpravo a o dost výš než předtím. Znovu se jakoby rozhlédla, měl pocit, že se jejich pohledy na zlomek vteřiny střetly. Začal s panterem couvat dozadu, tohle se mu vůbec nelíbilo, zrovna nasměroval šelmu doleva, když uslyšel křik. Vzhlédl a spatřil, jak se k němu shora řítí ječící lebka a natahuje se po něm stínovou kostnatou rukou. Pobídl pantera, jak nejrychleji dokázal, a ten vyrazil vpřed. Přízrak se za nimi s jekotem, řítil se za nimi, vždy se na chvilku změnil v neskutečně rychle plující obláček dýmu. Stále se mu zjevovala lebka a hmataly po něm mrtvé ruce. Panter oběhl mohutný kmen stromu zprava, přeskočil vykotlaný pařez a… skočil do prázdna.

Padali z útesu do koryta řeky valící se kolmo zleva k jejich původnímu směru. Při dopadu se ani jednomu z nich nic nestalo, avšak řeka byla velmi dravá a proud silný, takže co považoval za jejich záchranu, se rychle změnilo v ohrožení. Ani velký černý panter nebyl za těchto podmínek schopen s proudem bojovat. Řeka je nesla dále lesem a každá vteřina se proměnila doslova zoufalý boj o přežití. Elf se vyprostil ze sedla a pokoušel se doplavat na břeh, proud jej však znovu strhl. Nesl ho rychleji než jeho zvíře, tvrdě narazil zády do kamene, od kterého se odrazil, a proud jej zanesl na mělčinu. Ranyt ihned chytil tlustou ulomenou větev, která se vedle něj válela, za jeden konec a otočil se zpět k řece právě včas, aby ji strčil do cesty panterovi. Ten se jí chytl tlamou. Ranyt zoufale trhl větví nalevo, aby dostal svého společníka ke břehu, ale sám přitom upadl do vody. Opět se postavil na nohy. Panter už se mezi tím vyškrábal na břeh.

Chvilku se mu jezdec díval do očí – oba chápali, o co jde. Byl to přesně ten pohled, kdy je tvor rád za to, že přežil, ale chce co nejrychleji zmizet. Vyjeli z lesa na louku rozprostírající se nalevo. Viděl most přes řeku, ve které se skoro utopili, a za mostem na dohled město. Zamířil k němu a k městu, aby si dokoupil, co v řece ztratil, to znamená skoro všechno. Zbyl mu jen meč a dýka, a i to byl zázrak. Ze sedlových brašen se všechno vysypalo a co hůř, zjistil, že nemá ani žádné peníze, měšec u pasu se mu totiž v řece otevřel a celý vysypal. Dojel k mostu, kde přecházel výběrčí mýta. Průměrně vysoký muž, oděný ve střídmě zdobeném oblečení, u pasu se mu houpal meč, který vypadal, že je spíše na okrasu, než že by jej někdy použil.

Ranyt dojel na začátek mostu, když k němu výběrčí přišel a požádal jej o mýto; peníze údajně připadnou královské pokladně. Elf se na něj ze sedla dlouze zadíval a poté sesedl. Stále ještě promočený se otočil k sedlovým brašnám, jako by tam hledal měšec. Zoufale přemýšlel, co bude dělat, jelikož si byl zcela jistý, že u sebe nemá ani jednu jedinou minci. Když mu výběrčí nedočkavě hleděl přes rameno, napadlo ho poslední zoufalé řešení, prudce se otočil a vrazil mu facku. Muž chvíli stál zmatený nevěda, co se děje, Ranyt ho už ale dobře mířenými a vycvičenými údery z vojenské akademie omráčil. Tlusté tělo se mu svalilo do náručí a on jej položil na zem hruběji, než zamýšlel. Nahmatal u tučného pasu těžký váček naplněný mincemi a odřízl jej, aby už v příští chvíli ukryl muže, než se probere, stranou od cesty.

Vyhoupl se do sedla černé kočky a popohnal ji směrem k městu. Netrvalo to déle než pár minut, kdy už projížděl opotřebovanou branou zasazenou v pochybně vyhlížejících obranných zdech kolem osady.

Ukradený měšec byl pěkně naditý zlatkami, což přišlo Ranytovi vhod. V městečku si doplnil zásoby potravin i vody, lano i další věci, jež na výpravu potřeboval... Nechtěl riskovat udání ani jiné potíže, proto mu zastávka netrvala dlouho, za hodinu a půl už byl na poli za městem.

Znepokojovalo ho, co se stalo. Nejdřív ten přízrak. Co to bylo?! To nebylo normální, ani normální nemrtvý (co je to za výraz?) nebo... Nevím, nikdy jsem ještě žádného neviděl, to je fakt.

Z toku myšlenek jej vytrhlo odfrknutí pantera, který něco ucítil. Oba se ve městě najedli do sytosti, Ranyt utratil více než půlku kradených zlatých za solené maso, panter je vezl zabalené v sedlové brašně. Měli jídla dost na několik dní, hlavně se jim nezkazilo, což bylo hlavní. Ale pro pantera stejně znamenalo větší radost jíst maso z něčeho, co právě ulovil. „Až dojedeme támhle k úpatí hor, kde je lesík, tak tě vypustím na lov,“ pošeptal elf zvířeti. Jako by mu rozumělo, souhlasně zakývalo hlavou a upalovalo dál, od radosti z lovu jej dělila sotva hodina cesty. Přesně podle plánu se utábořili na úpatí hor v lese, kde Ranyt ihned Sairena pustil na lov. Vybalil si přikrývky a chvilku na to v nich usnul.

Ve snech k němu mluvil hlas. Nejprve mu nerozuměl, znělo to jako nesrozumitelné brumlání. Snad stará zaklínadla? Nevěděl. Věděl pouze, že sní, chtěl se vzbudit, ale... ono to nešlo.

Budeš ve snu jak dlouho budu chtít, elfíku.

K… kdo jsi?

Mé jméno... Stejně bys je ani nedokázal vyslovit. Já jsem již před časem dal do chodu koloběh událostí, který zapříčinil to, že kráčíš po této zemi. Ne jen tak pro nic za nic, ale budeš mi sloužit. Hlas zněl tak mocně, že kdyby elf v té chvíli stál, byl by ho srazil na kolena.

Jak? Byl naprosto zbavený veškeré síly

Jak? Pomůžu ti najít vraha tvých rodičů a ty pro mě za to získáš jisté věci.

Jaké věci?

Ne všechny jsou hmotné, ale některé ano a pochopíš to jistě při cestě. Řeknu ti to nejnutnější: Jsem bůh, elfe, jsem první z šesti bohů, byl jsem však svými bratry a sestrami zrazen a uvržen do vězení. Ale díky tisíciletí příprav a plánování se z něj co nevidět dostanu.

Letěla již dva dny, potřebovala si odpočinout. Do oka jí padl strom, který se tyčil nad ostatní a měl neobvykle hustou a košatou korunu. Jako druidka ihned poznala, že je to silný strom na vrcholu. Slušně jej požádala, zdali by jí poskytl v koruně úkryt na přespání, a strom ochotně souhlasil. V podobě středně velkého temně fialového ptáka vlétla do koruny. Jakmile prolétla prvními horními listy, začala se měnit do své přirozené podoby. Bohužel se někde stala chyba a ona zůstala viset za svou kápi ve větvích. „Zatraceně, tohle musím ještě vyladit,“ zaklela pro sebe. Uvolnila se a pevně stála v koruně. Našla lůžko, které jí strom v rámci svých možností připravil. Byla za něj velice vděčná, dva dny neustálého letu ji vyčerpaly k smrti. Svalila se na lůžko z listí, do kterého zapadla jako do nejměkčí bavlny, hostitel ji navíc dalšími listy přikryl.

Po načerpání sil musela letět dál. Jako každý druid měla se starat o svůj hvozd. Ten její byl vzdálen už pouze den nebo dva cesty a bylo její povinností jej poznat, než bude podnikat cokoli jiného. Časně zrána pomalu otevřela oči. Na schopnostech, jimiž byla jako druidka obdařena, tohle milovala snad nejvíc: příroda ji každé ráno vítala, čerstvý vánek hladil po tváři. Lůžko, které větve na její prosbu spletly a vystlaly listím, nabízelo víc pohodlí než kdejaká postel. Posadila se, aby se rozhlédla a protřela si oči, pomalu se podívala pod sebe na bující vegetaci, krásně kvetoucí květiny a slunce, jež právě vystoupilo na letní oblohu. Dnes bude opravdu krásný den.

Začala se znovu proměňovat, zmenšovala se, měnily se jí končetiny, obličej se jí smrštil a ústa s nosem vytvořila zahnutý zobák. Zbytek těla pokrylo tmavě fialové peří s občasnými tmavě zelenými pírky. Zamávala křídly a vzlétla do vzduchu; ihned znovu vycítila volání svého hvozdu, který na ni již čekal.

Zamířila tím směrem a přemýšlela nad svým jménem. Starého jména se vzdala, když se jako malá dala do učení, nové měla dostat až s novým hvozdem. Byl to jakýsi symbol, že druid existuje jen se svým hvozdem. Své staré jméno již dávno zapomněla, nikdo ho více než patnáct let nevyslovil. Co se týkalo vzdálenosti jejího cíle, mýlila se, ucítila jeho hřejivou přítomnost již velmi blízko. Jakmile spatřila hustý les hraničící s rozlehlou plání, nad níž letěla, poznala, že je u cíle.

Těsně před hranicí stromů zastavila a slétla k zemi. Chvilku jen stála a dívala se do lesa, který se před ní sám otevíral a zval ji dál. Zhluboka se nadechla a vešla. Stromy jako by ji vítaly, ptáci ve stromech radostně zpívali a květy rostlin se točily jejím směrem. Danira. Slyšela v hlavě své jméno.

„Danira...“ zašeptala si pro sebe. Jméno se jí zamlouvalo, nyní ale musela poznat hvozd, mluvit s ním, meditovat v něm, stát se jeho součástí. Došla na malý palouček, jen několik sáhů dlouhý a široký. Rostla na něm zelená tráva a kousek od okraje protékal zurčící potůček vlévající se do malého jezírka, jež mělo polovinu na paloučku a polovinu mezi stromy. Na konci části skryté mezi kmeny stromů se tyčil do výše očí plochý kámen se špičkou připomínající zaoblený trojúhelník.

Usadila se doprostřed paloučku a začala s meditací, která ji měla sblížit se zdejší přírodou. Přestala vnímat sebe a začala své vědomí rozlévat po hvozdu. Cítila každý strom jednotlivě, nory a hnízda zvířat, rozeznala i přítomnost několika vlků a jednoho medvěda. Cítila, že na druhé straně končí les několik desítek sáhů vysokým útesem, pod nímž protékala dravá řeka. Začala s hvozdem mluvit. Sdílela své pocity se stromy a stromy s ní. Měly radost, že je zde znovu druid, který je bude bránit. Ptala se jich, jestli by se zde, na tomto paloučku, mohla usadit. Začala s nimi sdílet vizi svého příbytku, který by byl v korunách. Téměř okamžitě, skoro jako na rozkaz, se větve začaly ohýbat a měnit tvar. Tvarovaly její vizi.

Nakonec mluvila i ke zvířatům, všem sdělila, kdo je, všichni její přítomnost uvítali. Danira otevřela oči, aby si prohlédla, co pro ni hvozd vytvořil. Viděla přesný odraz své představy – malý příbytek rozložený kolem statného dubu s tlustým kmenem. Střecha byla z kůry, zdi z větví natlačených na sebe, celý příbytek lemoval malý balkon. Navíc ještě byly kolem paloučku v korunách spletené malé chodníčky, našel by je snad jenom lesní elf nebo jiný druid. To jí umožňovalo pohybovat se po území naprosto nepozorovaně.

Byl čas začít se učit. Danira vymýšlela nová kouzla, zaklínadla na obranu svou i svého hvozdu, případně na zásah proti narušiteli. Pracovala i na svém propojení s přírodou a se zemí, když byla její součástí, snáze se jí zemi poroučelo. Chodila po lese a starala se, aby všude jen vzkvétal.

Sklonila se a přičichla k růžovobílému květu, který krásně voněl. Zvedla od něj hlavu a otočila se. Vzápětí strnula, protože stála tváří v tvář velkému bílému vlkovi. Cenil zuby a upřeně ji pozoroval. Pokusila se s ním navázat kontakt, setkala se však jen se silnou bariérou, kterou její mysl nemohla projít. Bylo jí jasné, o co tvorovi jde. Nelíbilo se mu, že tu byla, cítil se ohrožen.

Ustoupila o krok dozadu a začala přivolávat z astrální sféry svou hůl. V ruce se jí zjevil dlouhý kus dřeva. Na konci se členil do pěti částí, které vypadaly jako větve, jež se o kousek výš zase splétaly a vytvářely tak kulovitou dutinu, v jejímž středu slabě zářil zelený krystal. Zvíře zavrčelo a chňaplo po ní – spíš výhružně než doopravdy. Lehce jeho útoku uhnula, začali kolem sebe kroužit.

Byla překvapena, jak rychle dokázal vlk překonat vzdálenost a zakousnout se jí do hole, kterou si na poslední chvíli stačila chránit obličej. Cítila na tváři jeho páchnoucí dech. Zatlačila na svou zbraň, čímž soupeře přinutila udělat krok dozadu a vykroutila se ze sevření jeho čelistí. Starými zaklínadly přiměla kameny vznést se do vzduchu a vyletět proti šelmě. Několik jich tvrdě zasáhlo cíl a přimělo útočníka, aby se stáhl.

Vzápětí ale musela uhýbat jeho kousancům a útokům tlapami. Začínal mít významně navrch, nedal ji nejmenší šanci zformulovat jediné kouzlo nebo se nějak bránit. Nechtěl ji zabít, došlo jí, jen zahnat. Nevěděla ale, jak dlouho mu úmysl nesežrat ji vydrží, a kdy v ní začne vidět večeři. Byla přinucena ustupovat stále rychleji, až se musela rozběhnout úplně. Byl jí neustále v patách. Požádala les okolo sebe o pomoc. Hvozd její prosbu vyslyšel, ze země se vynořily mělké kořeny jehličnanů, jež začaly vlkovi bránit v cestě, přinutily jej zastavit a jí daly čas, aby se otočila a připravila si obranu.

Eir onotha mulie ir trein zašeptala Danira v tom samém momentě, kdy se vlk přikrčil a vyskočil. Bylo jasné, že vzdálenost přeletí. Švihla před sebou holí, mělké kořeny se prudce zvedly k nebi a začaly vlka omotávat, nebyly ovšem natolik rychlé, aby mu zabránily přistát na Daniře a srazit ji k zemi. Vyjekla a spadla na záda. Rukama si bránila obličej. Když se po několika sekundách, kdy už měla být mrtvá, odhodlala otevřít oči, spatřila nad sebou dokořán otevřenou zubatou tlamu, ze které tekly sliny, čelisti měla svázané kořeny, které jako by ji otevíraly. Nebyla schopná kouzlo držet dlouho, už teď cítila, že první kořínky na tlamě vlka začínají praskat a uvolňovat se.

Vyprostila se zpod vlka, aby získala čas připravit se k dalšímu kouzlu. Otočila se k šelmě čelem, když už se uvolňoval, a sladce se na něj usmála. V tom okamžiku se zvedl lehký vánek a tam, kde před chvilkou stála, se snášelo několik listů k zemi. Zvíře zmateně začalo chňapat a vrčet na místo, kde byl jeho nepřítel.

Zhmotnila se na palouku, kde měla svůj příbytek. Snad mu utekla, neměla nejmenší zájem mu nějak ublížit. Nechápala, co se stalo, když přišla, byla všemi a vším vítána. Zřejmě jen ten jeden vlk ji nepřijal. Nechtěla mu ublížit, už ze své podstaty druida. Posadila se, aby zase splynula s hvozdem okolo. Potřebovala si jej celý projít, každý kousek, každou skulinku. Předtím však musela zjistit, co se to stalo. Vyslala své vědomí tím směrem, kde se utkala s vlkem. Nikdo zde již nebyl, požádala tedy stromy o pomoc. Ochotně jí vyhověly a pověděly směr, kterým zvíře šlo. Její vědomí plulo mezi stromy, až našla to, co hledala: na malé skalce ležel vlk a prohlížel si les pod sebou jako někdo, komu tu všechno patří.

Zkusila se porozhlédnout kolem skalky, hledala jeskyni, brloh, cokoli, co by jí o tvoru ležícím nahoře něco řeklo. Nebylo zde nic k vidění. Pomalu poslala svou mysl nahoru k vlkovi, chtěla se ho... chtěla se ho zkusit dotknout. Pomalu se blížila, když se zvíře nečekaně zahledělo jejím směrem. Nejen jejím směrem, přímo na ni! Vyděšená procitla a postavila se z tureckého sedu.

„Co to bylo? Co... to... se mi nikdy nestalo!“ šeptala si zbrkle pro sebe, zatímco nervózně přecházela rychle sem a tam a snažila se vymyslet, co dělat. Ne, to se jí jen zdálo, nemohl se přece dívat na ni, nemohl ji vidět, byla v podstatě v jiném světě než on. Přestala dýchat rychle a přerývaně, znovu se uklidnila, posadila, zavřela oči a vyslala své vědomí tam, kde byl vlk. Co nejrychleji se její mysl dostala až k oné skalce, ale na ní ani nikde okolo nikdo nebyl.

Znovu procitla. Tiše zaklela. Postavila se na nohy a chytila svou hůl. Rozhlížela se po paloučku a okolí, bylo jí jasné, že vlk přijde. A přijde rychle, hodně rychle. Skutečně, mezi stromy před sebou už viděla jeho bílou srst, zjevil se za potokem, právě když voda z něj stoupla a vytvořila neprostupnou stěnu mezi ním a Danirou. Pronesla několik slov a vodní stěna se rozpadla na malé shluky vody, které vyrazily proti šelmě. Za letu zmrzly a do jeho kůže se zabodávaly malé úlomky ledu. Poznal, že má šanci, jelikož jej nechtěla zabít, kdyby chtěla, neposílala by proti němu takto malé ledové úlomky, ale mnohem větší.

Ani on ale nebyl bezbranný. Několika skoky překonal vzdálenost mezi nimi, mocně máchl tlapou, čímž přinutil Daniru ustoupit, získal tak čas k dalšímu útoku. Zakousl se jí do levého předloktí. Vyjekla bolestí, naštěstí byla dost při smyslech na to, aby přiměla větve zachytit vlka a odtrhnout jej od ní. Pronášela tajemná slova, pohybovala holí pomalu nahoru. Větve stále víc a víc omotávaly vlka a zvedaly jej výš a výš, až byla vidět jen hlava, která zběsile chňapala a vrčela okolo sebe.

„Kdo jsi a proč jsi na mne zaútočil?“ promluvila k němu. Vlk se přestal ohánět tlamou a zadíval se do jejích hlubokých očí. „Kdo si myslíš, že jsi, abys na mě mluvila?“

„Jsem Danira z Kořenové věže.“

Vlk se začal srdečně smát: „Mě nezajímá, kdo jsi.“

„Kdo jsi ty?“ zeptala se na oplátku ona jeho.

„Na tom nezáleží,“ odsekl.

„Mluv!“ přikázala a způsobila, že se kořeny okolo vlčího těla začaly stahovat a škrtit.

„Pusť mě!“ žadonil, „jsem Kilein, nechtěl jsem tě zabít, to jsi poznala také,“ pokračoval, „jen si nemyslím, že je dobré, abys tu byla, druid, co zde před mnoha lety žil, zmizel...“

„Jak zmizel?“ dožadovala se odpovědi.

„Jednoho dne za mnou přišel, obdařil mne dlouhověkostí a poté beze slova zmizel.“

Povolila sevření větví a nechala jej dopadnout na zem. Poznala, že jí nehrozí nebezpečí. Vlk dopadl na zem, posadil se před ní a pokračoval: „Nenechal jedinou stopu, vodítko, nic. Nechci, aby se to stalo znovu, mě i celý les taková ztráta vždycky bolí,“ olízl si tlamu, natočil hlavu, upřeně se na ni díval velkýma očima.

„Já... Já to chápu,“ odpověděla mu. „Ale pochop,“ pokračovala „musím tu zůstat, ale nechci s tebou bojovat, bylo by to jen zbytečné násilí.“

„Máš pravdu, bude lepší se spojit, než proti sobě válčit,“ řekl na zvíře až moc uvědoměle vlk. Přistoupila k němu. Jemně mu položila ruku na hlavu a začala jej drbat za uchem. Vlk spokojeně přimhouřil oči a nechal se laskat.

Ranyt otevřel oči, díval se na nebe nad sebou. Přemýšlel, zda ten rozhovor byl sen, anebo realita. Přál si, aby to byl jen sen, vůbec se mu nelíbila myšlenka, že bude muset získat nějaké artefakty a zřejmě při tom nasazovat život. Zdálo se mu to přeci ve snu, takže by to mělo být dobré, proč by zrovna k němu a zrovna teď mluvil nějaký bůh? Navíc jeden z šesti, když každý ví, že jich je jen pět. Rozhlédl se po tábořišti. Sairen ležel asi dva sáhy od něj a spokojeně chrápal. Jemně do pantera šťouchl nohou na znamení, že je čas vyrazit. Opravdu už byl čas. Ochutnal trochu ze zásob, které nakoupil ve městě, vše sbalil a vyrazil. Opět v sedle pantera, bylo mu tak poslední dobou nejlépe.

Musel najít cestu, která jej provede mezi horami a ne na vzhůru na vrchol. Měla být po levé straně hory s vodopádem. Otočil pantera na východ, aby vyjel na pahorek, ze kterého se mohl lépe rozhlédnout, protože mu odsud nebránily ve výhledu koruny stromů. Za několik chvil už stáli nahoře na vyvýšeném místě a Ranyt se rozhlížel po horách. Neviděl žádný vodopád ani napravo ani nalevo. Přimhouřil oči, vzhlédl k nebi, podíval se na vrcholky hor, zavřel oči a vystavil obličej slunci. Počkat! Co to bylo na jednom z vrcholků? Znovu pohlédl tím směrem a skutečně spatřil vodopád. Na jedné z nejvyšších hor skoro až u samotného vrcholku byl sotva viditelný vodopád, od kterého se netáhla řeka, voda zřejmé zatékala někam do podzemí. To by mělo být ono.

Pobídl pantera napravo směrem k hoře a pobídl ho k běhu. Šelma uháněla kupředu daným směrem, měl objet kopec zleva, což znamenalo, že jeli na severovýchod, pokud správně určil směr. Podle toho, co slyšel, by tam měl být Průsmyk. Jediná průchozí cesta pro obchodníky a v podstatě pro všechny, kdo se potřebovali dostat přes hory, které jinak patřily bílým drakům, s nimiž lidé na této cestě v minulosti sváděli krvavé bitvy. Z ekonomického hlediska se ale vyplatilo i přes toto riziko cestu udržovat, před několika lety se dokonce lidem podařilo vyjednat, že tento průsmyk bude pro ně volně průchozí, ovšem za strašlivě vysokou cenu ve zlatě. Ale i tak se občas stalo, že se nějaká karavana prostě ztratila a našly se z ní jen kosti a polámané nestravitelné vybavení, pokud vůbec něco.

Myšlenka, že bude pro draky lákadlem, Ranyta nenadchla, obzvlášť když byl sám. Pokoušel se ukonejšit tím, že pro draka nebude dostatečně velká porce, tak ani nebude mít důvod jej zabíjet. Přiblížil se k horám natolik, že byly vidět siluety létajících tvorů u vrcholků. Nasucho polkl a pobídl pantera k ještě větší rychlosti. Už byl skoro u hory s vodopádem, rozeznával ledabyle vydlážděnou silnici. Rozjel se po cestě, která obtáčela horu. Za krátkou chvíli se již díval na průsmyk široký na třicet sáhů. Mezi prvními krajními horami byla vybudována masivní kamenná brána nahoře se třemi plošinami, každá se táhla od jedné hory ke druhé, aby se na hradby vešlo více mužů. Mohutná dřevěná křídla brány byla celá okovaná. Kování mělo tvar run, zároveň však bylo natolik důmyslné, že dostatečně zpevňovalo dřevěná vrata tak, aby udržela i beranidlo úctyhodných rozměrů, zároveň je zaklínadla a runy měly chránit před zaklínadly. Ranyt se zhluboka nadechl a vjel pootevřenými dveřmi dovnitř.

3

„To si nemůžeme dovolit!“ Taler udeřil pěstmi do stolu uprostřed audienční síně. Panovník se postavil, urovnal si královský šat a odešel k oknu. Opět se trochu uklidnil, když pokračoval v řeči, stále se díval z okna: „Ten Průsmyk potřebujeme, nemůžeme ho nechat nějakým banditům či komu. Kontakt mezi severní a jižní částí naší země musí být neustále udržován a průsmyk volný pro průchod armády, kdyby byly potřeba posily. Dobře víme, že si na jižní Arfarii již nějakou dobu brousí zuby Straie,“ panovník pohlédl na všechny přítomné. U stolu seděl jeho poradce Ean společně se zástupcem jižní části Arfarie, sirem Gelderem, jenž zde zastupoval Talerova bratrance. Ten měl správu nad druhou částí království. O dveře se opíral mohutný válečník ve zlatostříbrném brnění. Byl to generál armády, jemuž se podle síly jeho těla i duše přezdívalo Onyx. Král si ho velice cenil, vždy mu byl věrný, navíc se svou obrovskou dvoubřitou sekerou nikdy nechyběl v první linii, čímž zvyšoval morálku mužů. V rohu místnosti stála v kápi lesní barvy zahalená elfská vyslankyně Wiana.

„Pokud Straie zaútočí na nyní odříznutou část vašeho království, Vaše Veličenstvo,“ elfka udělala krok vpřed a pokračovala, „lesní elfové i naši vznešení bratři vám budou k dispozici. Nemůžu mluvit za naše temné bratry, jelikož stále brání naši vlast před zrůdami z Ga'Bairu.“ Král si velice cenil spojenectví s elfy – při Válce bohů se ukázali jako cenní spojenci a byl to jejich nápad vytvořit Stěnu mezi částmi kontinentu. „Děkuji, velice si toho cením, ale my…“

Jeho řeč přerušil hluboký hlas generála Onyxe: „Ga'Bair...“ řekl posměšně, „celou dobu říkám, že ta země nemá právo existovat, ani to není země! Jen jakési uskupení skřetích, orčích a bůhví jakých ras pod vedením nějakého jejich černokněžníka. Měla by být vymazána z mapy, králi, navíc má veliké nerostné bohatství, jehož ty zrůdy nejsou schopny využít!“

Panovník pozvedl ruku, aby jej utišil. „Prosím, generále, máte pravdu, jenže jakmile přesuneme naši armádu, Straie zaútočí a kdo ví, jestli se k ní nepřipojí i Krua. Musíme se zaměřit na Průsmyk v Bílých horách. To je problém číslo jedna.“

Královský poradce Ean povstal a odkašlal si, „Jestli k tomu také mohu něco říci, tak má panovník pravdu, ekonomika naší země musí zůstat stabilní. Do průsmyku bych proti těm… banditům někoho vyslal, nějakou družinu nebo oddíl armády, co mě ale také znepokojuje, je to, že druidi hlásí stále častěji ve svých hvozdech přítomnost skřetů a jiných zelenokožců, to samé farmáři a v podstatě všichni obyvatelé. Možná je na čase zajistit v každé osadě alespoň nějakou posádku vojáků, nebo alespoň mužů cvičených do boje. Jedná se jen o malé skřetí tlupy, do dvaceti členů, nic, co by nemohlo zvládnout třicet nebo čtyřicet mužů,“ uctivě se uklonil, čímž ukázal svůj vděk, že byl vyslechnut, a zase se posadil.

„Mluvíš velice moudře, Eane,“ přikývl král. Wiana se ve stínu své kápě uculila, Ean se jí líbil, o jejích citech ani úsměvu však nikdo neměl ani tušení. „Vyšlete tedy do každé osady, kde není stálá vojenská posádka, alespoň dvacet cvičených vojáků, kteří jsou schopni vycvičit místní muže k boji. Zároveň musí civilistům přivézt i nějaké zbraně. Onyxi, postaráš se prosím o ten průsmyk?“ král si ani neuvědomil, že při oficiálním jednání použil oslovení, které pro generála užíval, jen když spolu seděli u džbánku piva nebo sklenky vína.

„Kolik mám k dispozici mužů, můj pane?“ tázal se válečník.

„Vezmi si, kolik potřebuješ, nečekáme v příštím týdnu válku. Do týdne musí být ta záležitost s průsmykem vyřízená, aby karavany zase mohly jezdit sem a zase zpět! A nyní můžete jít...“

Když všichni opustili místnost, usadil se Taler na pohovku, zavolal sluhu a nechal si přinést víno. Poslední dobou se skutečně bál sousedního království Straie, bylo nebezpečné, navíc od Války Bohů nemělo s Arfarií dobré vztahy. Válka bohů... Strašná událost, na kterou by bylo nejlepší zapomenout. Událost, kdy bohové museli sestoupit do jejich světa, aby jej zachránili před úplným zničením. Kdysi mocný a uznávaný čaroděj Quirard se pokusil o podmanění všeho živého. Ačkoli tento úmysl zní hrozivě, nebylo by to nic proti tomu, co se stalo. Kouzelník k tomuto činu potřeboval pomoc někoho mnohem mocnějšího, než byl on sám, požádal tedy o pomoc samotného pána démonů, vládce pekla.

Ten jej však zneužil ke svým záměrům, čaroděje ovládl, chtěl se naplno zmocnit jeho duše při onom dávném rituálu. Quirard byl ovšem natolik mocný, že mu dokázal nějakou dobu vzdorovat, za tu dobu ale zmučil svět natolik, že země začala chrlit žhavou lávu, začala se lámat, na obloze se ve vteřině střídalo spalující slunce, noc, neskutečná bouře blesků, mrtví začali vstávat z hrobů. A i když kouzelník brzy zemřel a jeho duši si vzal Pán démonů, válka a následky trvaly několik dní. Těchto pár dní stačilo k tomu, aby se postavila rasa proti rase, soused proti sousedovi, syn proti otci. Ničení a počet mrtvých nabyly takových rozměrů, že samotní bohové museli sestoupit na svět a vše urovnat. Severní části kontinentu však následky poznamenaly, jelikož právě tam byl prováděn rituál. Nejmocnější elfští, lidští, trpasličí čarodějové, dokonce i draci poté vztyčili napříč kontinentem Stěnu. Zeď z čisté magie, která navždy rozdělila světadíl na dvě poloviny – co se dělo na té severní nikdo netušil, nebylo tam nic kromě nemrtvých, démonů a ještě horších zrůd.

Stěnou jde projít tam, ale zpátky už ne. Od té doby se na Novém světadíle – jak pojmenovali to, co zbylo obyvatelné z Iahu – se všichni pokoušeli dát vše zase do pořádku. Děd mu často vyprávěl o černém nebi, které hlásalo záhubu a zánik. V jedné z bitev tohoto konfliktu mu zemřel předek, který stejně jako Taler Druhý nechyběl v žádné z jím vedených bitev. Ačkoli nemuseli, účastnili se bojů všichni z jejich rodu rádi, zvyšovali si tak reputaci a pozvedali morálku mužů.

Dnes už toho bylo moc, pod vlivem několikáté skleničky vína došel do svých komnat, kde se nechal potěšit sličnou služkou, po jejímž boku usnul. Věděl, že už u něj ráno nebude, přál si, aby u něj někdo zůstal. Připadal si osamělý, ale pokud chtěl být silným panovníkem, nesměl na sobě dát nic znát.

Ranyt se rozhlížel po průsmyku. Ani trochu se mu tu nelíbilo, hlavně proto, že nikde nikdo nebyl. Díval se na malá okénka vytesaná v různých úrovních ve skalách; věděl, k čemu tyto chodby slouží, mají v nich být schovaní vojáci Arfarie, žádného však neviděl. Koutkem oka zahlédl pohyb v jednom z oken. Vrhl se k zemi právě včas, aby se vyhnul šípu, který prosvištěl nad panterem a zcela jistě by elfa trefil do boku. Kdo to po něm střílí? Proč? Co se tu stalo? Nalepený k hoře se co nejrychleji plížil mezi kameny.

Sairen byl hned za ním. O kámen kousek od nich se zlomil další šíp. Podle opeření šípu bylo zřejmé, že střelec bude člověk, nemělo pravidelný tvar nejméně odporující vzduchu. Šíp vypadal trochu jako opelichaná husa, takže nebude asi armádní, spíš vlastní výroby.

Elf i šelma se ukryli za jedním zvlášť velkým balvanem. Po chvíli Ranyt opatrně vykoukl zpoza balvanu a prohlížel si průsmyk a okénka. Zbývalo mu ještě dobré půl míle cesty. Pokud bude pokračovat dál v cestě a skrývat se přitom mezi kameny, bude mu cesta trvat několik hodin, zatímco kdyby s panterem vyjel, potrvá mu jízda na druhou stranu jen několik minut. Zároveň ale bude snadným terčem pro každého střelce.

Projít chodbou vytesanou v horách by bylo bezpečné, kdyby měl jistotu, že uvnitř nebudou žádní vojáci. To ale nemohl vědět. Nevěděl také – a to bylo ještě důležitější než vojáci v chodbách – jak se do ní dostat. Určitě musela být nějak zabezpečená. Potřeboval by třeba lupiče, který by uměl najít vchod, a potom ještě alespoň oddíl mužů, kteří by mu vybojovali cestu mezi případnými nepřáteli. Zadíval se do očí svému zvířecímu příteli. I on zřejmě pochopil, co se bude dít.

Ranyt se vyhoupl do sedla. Sairen se rozběhl, jak nejrychleji dokázal, a pelášil podél skal napravo k východu z průsmyku. Kolem nich drnčely šípy. Panter zatočil doleva. Uviděli před sebou bránu, byla zavřená a před ní stáli čtyři muži. Elf přikázal zvířeti zastavit. Ihned ho uposlechlo a zarazilo na délku jednoho skoku od mužů.

„Nechte mě projít!“ zvolal Ranyt.

První muž se rozesmál: „Ne, to nemůžu, elfe.“

Ranyt vytáhl z pochvy svou čepel: „Jak chceš,“ řekl muži, „pak si tedy cestu udělám sám!“

„Podívej se kolem, elfe, Průsmyk patří nyní nám!“ vysmíval se mu vůdce již otevřeně.

Elf se rozhlédl a viděl, že z každého otvoru ve skále na něj míří šíp.

„Takže skloň zbraň, nebo zemřeš...“ dokončil myšlenku bandita.

Kde jsi, bože, když tě potřebuji?! pomyslel si Ranyt sarkasticky. Jeho jediná šance bylo riskovat život, jinak by ho nejspíše prodali do otroctví. Kopl pantera do slabin. Ten vyskočil, přeletěl muže a uháněl k bráně. Ranyt v sobě cítil zvláštní sílu. Připadal si v této chvíli veliký, mocný, silný, nepřemožitelný, ale trochu jako by se neovládal. Vztáhl ruku k zamčené bráně. Ta se s obrovským rámusem rozlétla dokořán.

Zdálo se mu, že vidí i za sebe, cítil, jak k němu cosi letí. Lahvička?! To po něm opravdu házejí malé skleněné lahvičky ve víře, že ho zastaví, když si právě prorazil cestu přes nedobytnou bránu? Malá nádobka dopadla před pantera a roztříštila se. Z jejích zbytků stoupala fialová pára. Ranyt se začal propadat do temnoty, všudypřítomná fialová oblaka prachu kolem... To byla jeho poslední vzpomínka.

Propadal se mezi fialovými mraky, které se vznášely v temnotě. Kolem nebylo nic, jen neproniknutelná tma, fialová oblaka a nekonečný pád. Chtěl křičet, ale nevydal žádný zvuk. Pokusil se chytit výparů vedle sebe, až na jeden dopadl. Ležel na něm jako na posteli, nikdy ho nenapadlo, že by obláček mohl být takhle pohodlný. Otočil se na bok a dal si ruce pod hlavu, slyšel řinčení kovu, podíval se na svá zápěstí. Jsem v řetězech! Začal panikařit, trhl za svá pouta, to už ale ležel na studené kamenné zemi v cele. Všechno mu pomalu docházelo...

Stále občas zahlédl záblesk fialové barvy a ucítil poslední zbytky podivného opojení, ačkoli si již jasně uvědomoval, že je v malé páchnoucí kobce. A v řetězech. Ranyt seděl v tureckém sedu, ruce složené v klíně a přemítal, jak se odsud dostane. Zcela jistě věděl, že to nedokáže bez pomoci. Kdyby se pokusil uplatit strážného, asi by tím nejspíš riskoval výsměch a nakládačku – nestál ani o jedno. Pokud si správně pamatoval, okované dřevěné dveře brány se rozlétly dokořán pouhým mávnutím ruky. To mu nedávalo smysl.

Ale ano, dává to smysl, malý elfe. Slova se mu zabodla do mysli jako dýka. Nechtěl je znova slyšet. Opět ten slizký hlas... To jsi byl ty?! ptal se Ranyt boha.

Jistě, snad si nemyslíš, že bys to dokázal sám! Zdálo se mu to, nebo slyšel v božím hlasu pohoršení, že neocenil jeho práci? Tak mi pomoz i teď, ne?! dožadoval se chlapec.

Co se to děje? Vznešená elfí rasa si nevystačí sama? narážel bůh na hrdost elfů. Ranyt zasyčel, uvolnil tak vztek a zlost, jež v něm vznešená bytost zanechala. Pomalu se uklidnil, začal dýchat pravidelně a přemýšlet, jak z této šlamastyky ven.

Rozhlédl se po cele; malá kamenná místnost s klenutým stropem a malým zamřížovaným oknem ve tvaru oblouku u stropu. Dveře byly z kovových mříží, po kterých rostl mech. Pokoušel se najít jakoukoli slabinu v poutech, byla však pevně přibitá ke zdi a sevřená kolem jeho zápěstí a kotníků. Zoufale a vztekle zatřásl nohama a rukama ve snaze se uvolnit, ale jen zachrastil řetězy.

Vzdal se veškerých nadějí. Dotkl se zády studené stěny, po které se sesunul do sedu. Seděl opřený o zeď s rukama v klíně. Hlavou se mu míhaly vzpomínky na dětství, na dosavadní život, ale i na budoucnost. Co s ním bude? Chtějí ho prodat do otroctví? Netušil. Slyšel na chodbě kroky. Ihned zpozorněl a zadíval se směrem ke dveřím. Ve světle loučí se na chodbě před celou míhaly různé stíny, až konečně za doprovodu vrzání, jež rvalo uši, se dveře otevřely.

Dovnitř vešel muž, který s ním mluvil v průsmyku. „Tak už jsi vzhůru, koukám,“ usmál se na Ranyta a pokračoval, „copak se ti zdálo, elfíku?“ Vězeň nebyl schopen snášet jeho hlas a úlisnost. V tichosti skřípal zuby, čehož si člověk všiml a začal si ho dobírat ještě víc. Po nekonečných minutách urážek a narážek na elfa samotného, jeho rasu a na všechno, co mu bylo drahé, se muž konečně napřímil a zvážněl: „A teď mi řekni, co jsi dělal v průsmyku!“ poručil.

„Po tom ti nic není,“ odsekl Ranyt s hlavou hrdě vzpřímenou.

Vojáka zřejmě odpověď potěšila, jelikož se začal usmívat od ucha k uchu. Pomalu došel ke svému vězni, chytil ho za vlasy a přitáhl si jeho hlavu ke své, až byly jejich oči jen několik palců od sebe. „Však ty mi to stejně řekneš,“ zašeptal. Trhl rukou, kterou držel elfa za vlasy, dozadu směrem ke zdi. Hlava i tělo spoutaného narazily na zeď. Byl z tohoto nečekaného útoku v šoku, než se stačil probrat, už k němu opět muž přiskočil a začal ho bít pěstí do hlavy. Byl natlačený na zeď, nemohl se však bránit. Jeho věznitel se napřáhl pravou nohou a vší silou jej kopl do hrudního koše. Hlasité křupnutí a obrovská bolest byly jasnými důkazy toho, co se stalo. Skácel se na levý bok a pokoušel se dýchat.

Při každém nádechu cítil strašlivou bolest, jako by se mu žebra zabodla do plic. S vytřeštěnýma očima a otevřenou pusou krvácející z koutků se pokoušel vzpamatovat. Muž se dal znovu do pohybu. Přistoupil k němu a poklekl na jedno koleno. Jemně, skoro mateřsky, chytl elfovu hlavu do svých rukou a natočil ji tak, aby se mu díval do očí. „Takže se tě znova ptám, elfe... Co jsi tam dělal?!“

Ranyt se pokoušel promluvit, nemohl však popadnout dech, tak jen naprázdno hýbal pusou. „Takže ty nebudeš mluvit? Ty se mnou nebudeš mluvit?!“ řval nepříčetně člověk, „jak chceš, dobrá!“ Zraněný elf jako ve snu sledoval, jak se přímo k jeho obličeji blíží špička mučitelovi nohy. Docela pomalu viděl, jak mu dopadá na nos, který se ohýbá napravo a křupe. Zlomek vteřiny na to, který v tu chvíli trval celou věčnost, mu z nosních dírek vytryskly potoky krve. A znovu cítil nohu na svém obličeji, tentokrát na tváři.

A dost, teď tomu červovi ukážu, s čím si to tu hraje... slyšel Ranyt v mysli klidný hlas boha. Zrovna ve chvíli, kdy měl pocit, že umírá, nebo že alespoň bolestí upadne do bezvědomí a poté zemře v bolestech, cítil, jak mu v žilách začíná cosi kolovat. Najednou mohl... ano, mohl se hýbat a necítil bolest. Nejprve se jen podíval na žíly na vnitřní straně svého předloktí. Byly černé. Pod kůží se mu vinuly černé pulzující provazce a to úžasné opojení! Zaťal obě ruce v pěsti. Postavil se na nohy, tvrdě a přímo se zadíval vojákovi, který ho ještě před pár vteřinami ubíjel k smrti, do očí. Sledoval zděšený výraz, který se rozhostil na tváři protivníka, zatímco na té jeho se objevil šílený úsměv bestie, která právě dostane jídlo. Rozerval svá pouta, jako by to byly pavučiny, bleskově hmátl po trýznitelově krku a sevřel jej s pevností ocele.

Přitáhl si jej blíže a pomalu zesiloval stisk. Sledoval změny barvy v ozbrojencově tváři, jemuž se nakonec oči zavřely navždy a tělo mu v jeho ruce bezvládně zplihlo. Pohrdavě jej upustil na zem. Prošel vchodem do cely na chodbu, vydal se jediným možným směrem, vystoupal po schodech do vyššího patra. U stolu zde seděli vojáci, kteří hráli kostky o jeho věci. Skočil mezi ně, prvního chytil a hodil po druhém. Posledního odkopl zády na stěnu tak silně, že bylo slyšet, jak se mu zlomila páteř. Díval se směrem ke dvěma přeživším vojákům, kteří se pokoušeli vyštrachat na nohy a bránit se.

Ranyt chytil prvního za ruku, kterou mu zlomil, stočil za záda a poté ho srazil na zem. Jeho pozornost nyní směřovala ke druhému vojákovi. „Teď mi dáš moje věci a zavedeš mě k mému panterovi, jinak tě potká ještě horší osud než tyhle dva,“ pravil na elfa nepřirozeně hlubokým a zvučným hlasem. Muž vyděšeně přikyvoval a prosil, jen ať ho nezabíjí. Hned mu ukázal, kde má věci a zavedl ho do stájí ke zvířeti.

Ačkoli byl posedlý temnou sílou, která jej naplňovala euforií a pocity nepřemožitelnosti, chtěl, aby to už skončilo. Věděl, že to všechno v něm zanechá stopu, a proto byl rád, že už sedí v sedle své černé kočky a uháněl někam do lesa, kde, jak doufal, se z toho všeho pořádně vyspí.

Danira s Kileinem stáli na malém pahorku, z něhož se dívali dolů. Několik set sáhů od nich srnka právě pečovala o své mladé. Mláďata musela být narozena teprve nedávno, ačkoli už dokázala bez problémů chodit. Druidka po očku sledovala svého společníka. Bílý vlk seděl a se zájmem pozoroval totéž, co před chvilkou ona. Nebyla si jistá, zda matku s mláďaty nepovažuje za jídlo, nechtěla ho ale zbytečně urazit, pokud tomu tak nebylo. Rozhodla se tedy, že jej zastaví až v případě, že se o něco pokusí.

Danira udělala krok vzad a vzápětí se otočila úplně. Vydala se směrem ke svému příbytku, vlk ji chvilku přes rameno pozoroval, pak se vydal líným krokem za ní. Vzápětí ale oba dva ztuhli. Nově vyučená druidka se k němu otočila. Nebyl si jist, co to je, ale zřejmě pochopil, co má společnice v úmyslu. Rozběhl se k ní, ona k němu, a v okamžiku, kdy se setkali, se oba dva změnili v listí, které vítr rozfoukal kolem.

Oba se stali jen stíny z nehmotné říše připoutaní k materiálnímu světu. Neměli tělo, neměli hlas, nebyli cítit, bez těla se jen mohli procházet po tomto světě. Vyčkávali nehybně na místě, kde stáli předtím. Chvilku na to slyšeli první kroky. Blížil se k nim lovecký pes, čichal po zemi a hledal něco, co se dalo ulovit. Za ním na koni jeli tři muži vyzbrojeni pro lov zvěře.

První v řadě jezdců musel být panoš, měl totiž v pravé ruce halapartnu, na níž vlál podle barev zřejmě knížecí praporek. Druidka nebyla zběhlá v etiketě šlechticů, nikdy ji ani moc nezajímala, tak to jen odhadovala. Druhý v řadě byl zřejmě kníže nebo král, prostě ten, kterému byli zbylí dva podřízení. Měl nejlepší šaty, v rukou připravený luk a u sedla se mu houpal štíhlý elegantní meč. Danira si živě představila, k čemu by mu tato titěrná zbraň byla, když by se na něj vrhl obří ork s dvoubřitou sekerou, ale laň se tím žabikuchem asi zabít dala... Třetí byl zřejmě mistr lovčí, nebo mu tak alespoň říkali, tvář měl porostlou dlouhým černým vousem, asi se nějaký ten den nemyl a vypadal dosti zašle, přesto však byl jediný, kdo se dal v boji považovat za soupeře a kdo by si dokázal něco skutečně ulovit. Znuděným pohledem pozoroval mladého vládce, který se pokoušel něco najít, jen výraz v očích prozrazoval, že má na práci mnoho lepších věcí, než trávit odpoledne s nějakým zelenáčem v panování i v lovu.

Všichni tři projeli těsně vedle místa, kde stáli v nehmotném světě druidka a vlk, ničeho si však nevšimli. Ani jejich pes. Koně je nesli dál do lesa, ve kterém se po několika minutách zcela ztratili. Ještě několik minut poté, co průvod zmizel z dohledu, se Danira ani Kilein neodvážili přerušit kouzlo. Až konečně si byli jisti, že jsou sami – a stáli opět na pevné zemi.

„Byli tu už někdy?“ ptala se vlka.

„Nevím, jestli tihle, ale už jsem párkrát viděl někoho na koni, kdo zabíjel zvěř v mém lese,“ pronesl vlk a svá slova zdůraznil odfrknutím. Neubránila se malému úsměvu. Hned jej však nahradila vážným výrazem. Proč se ale tvářit vážně? Měla vše. Dokončila výcvik, měla svůj hvozd i svého společníka, neměla žádné problémy, mohla se jen radovat. Další úsměv byl již o mnoho větší a Danira jej doprovodila drbáním Kileina za uchem.

Když skončila, vlk usedl na zem. „Asi bys měla někoho poznat,“ sdělil jí.

Lehce znervózněla. „A o koho se jedná?“ dotazovala se druidka zvířete.

„To... Já nevím, uvidíš,“ s těmito slovy se zvedl a šel směrem na západ. Chvíli ještě váhala, poté se však vydala za ním. Zdálo se, že ji vlk vede hlouběji do lesa.

Konečně se zastavil. Stáli v nejhustší části lesa. Stromy byly obří, pokroucené a porostlé hustým listovím. Svět zde vypadal tak nějak smutně a temně. Bořila se do bláta, neustále musela přešlapovat. „Co tu má být?“ tázala se.

Chvíli vládlo ticho, až se Kilein konečně probral a odpověděl: „Ten strom... Podívej se na něj,“ zašeptal. Sledovala zmíněný strom, ale nic zvláštního se jí nezdálo. Jeho větve se normálně kývaly ve větru.

Tady uprostřed lesa ale žádný vítr není, uvědomila si po chvíli. Ten strom se musí hýbat sám. Nechápavě se na něj dívala a přemýšlela, co to může být. Všimla si, že se celá koruna stromu pomalu otáčí. Ten strom se opravdu hýbal! A sám, koruna se stále točila doprava, zatímco první kořeny se začaly vysouvat z půdy na zem a opírat se o ní.

Nevěřila vlastním očím, pohyb se výrazně zrychlil, jakoby se celý kmen skrčil a větvemi se zvedl. Stál před ní živý strom. Nechápala, jak bylo možné, že jej neobjevila, když prozkoumávala celý les. Že by se dokázal maskovat jako normální strom? Nebo ho jen prostě přehlédla? Z myšlenek ji vytrhl hluboký hlas: „Jsi zde nová druidka?“ promluvila na ni bytost. Okamžik stála zaskočena tím, že tvor mluví, nakonec se ale odhodlala odpovědět. „A… ano, já jsem zde nová... druidka,“ vykoktala ze sebe. Oživlý strom – Strážce přírody, jak se jim říkalo – se na ni zkoumavě podíval. Nechtěla si jej znepřátelit, bylo jí jasné, že je jedním z posledních svého druhu. Možná poslední.

Kilein je oba nervózně pozoroval. Musel tyto dva seznámit, neměl však tušení, jak to dopadne. Vypadalo to, že Danira se už trošku uklidnila a byla schopna normální konverzace. Bylo na ní přece jen vidět, že stále není natolik zkušená.

„Je mi ctí poznat tě, Strážce přírody,“ začala velmi zdvořile. Prohlížela si bytost od hlavy až k patě. Stála na nohou připomínajících lidské, avšak spletené z kořenů, které přerůstaly v tělo tvořené kmenem. Tělo zakončovala hlava v koruně stromu. Větve tvořily okolo obličeje dřevěné vlasy, ze kterých vyrůstaly listy a plnovous z listí. „Též je mi ctí tě poznat, druidko,“ odpověděl Strážce, který se následně představil jako Num.

Zatím se situace vyvíjí dobře, myslel si vlk. Danira netušila, co má říci nebo udělat, chtěla zmizet. Započala konverzaci o společném strážení háje. Num bděl nad severní částí lesa, zatímco Danira nad jižní. Kilein byl s výsledkem setkání spokojen.

Vydal se po boku své společnice zpět na místo, kde měli příbytek. Vraceli se jinou cestou okolo potoka, proti proudu. Kráčeli mezi stromy po lesní trávě. Bylo cítit příjemné teplo slunce, které jim svítilo do zad. Žena i zvíře se náhle prudce zastavily. Několik chvil jen stáli a zírali před sebe.

4

Taler hleděl na nebesa své postele. Po záhybech bleděmodré látky se míhaly stíny. S velkým přemáháním se zvedl z lůžka. Díval se po svých komnatách, stále mu připomínaly otce... Přišlo mu to, jako by on sám byl korunován teprve nedávno. Matka mu bohužel zemřela již při porodu, takže ji nikdy nepoznal.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. „Vstupte!“ zavolal, zatímco se prohlížel v zrcadle v nočním úboru. Do síně vešel sluha, aby mu předal zprávu, že generál Onyx si žádá nutně slyšení. Panovník si téměř neslyšně povzdechl a poslal lokaje zpět. Nechal se od služebnictva obléci a upravit a procházel spletitým labyrintem chodeb do audienční místnosti. Zahnul doleva, před ním se táhla několik sáhů dlouhá chodba s masivními dveřmi na konci. Přidal do kroku. Prudce rozrazil obě křídla dveří a vstoupil do místnosti.

Otočil se na něj generál. Všiml si, že u stolu seděl Ean. „Sir Gelder a Wiana dorazí brzy,“ oznámil Onyx, jakmile král vstoupil do místnosti.

„Proč sem mají přijít? Co má tohle celé znamenat?“ chtěl vědět král a dával si záležet, aby jeho hlas zněl velmi podrážděně.

„Potvrdilo se, že v Průsmyku se usadila tlupa lupičů, nevíme, z jakého důvodu jej drží, ale to je už koneckonců stejně jedno. Několik vašich pluků je připraveno vyrazit, Veličenstvo,“ ozval se Ean.

„A co tady bude dělat Gelder a Wiana?“ otázal se podrážděně Taler.

„Jdou sem z čistě politických důvodů... Aby Jižní Arfarie neměla pocit, že se na ni zapomíná v rozhodnutích, a ta elfka prostě... Znáte elfy...“ odpověděl pohotově generál. Panovník se uklidnil a přešel přes místnost ke stolku. Chvilku si jej prohlížel. Zvedl z něj láhev vína a malý pohár a nalil si rudý mok do nádoby. Srkal je a přecházel po pokoji.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ranyt: Proměna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.