Jaroslav Kuťák

KDYŽ ZRAJE TRÁVA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslav Kuťák 2015

© foto na obálce Barbora Fukárková 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7114-6

Vladovi Zvaríkovi s opětovnými díky.

Jarda

Poděkování patří kamarádům Jirkovi Foltánovi, Petru Poppelovi, velké a skvělé partě z VEBY, Pavlu Koudelkovi, Pavlu Krenkovi, Stephanu Friedreichovi, manželům Strnadovým, Regině Bergmannové a Aleši Cermanovi, Petru Kohoutkovi, Richardu Tejklovi a mnoha dalším, kteří rádi čtou.

I.

Samota je kolébkou klidu

Samota je mateřskou náručí smrti

Přátelství mámí zvadlou mátu

Přátelství krutým omylem nahrazuje lásku

Být s někým v jedné místnosti

Stačí prý

Nadevše

Adolf Merkvart ležel v louži zasychající krve. Pronikala mu do hlubokých vrásek jeho obličeje, prázdných otevřených očí a úst. Pravou dlaní pevně svíral držadlo francouzské hole, jako by chtěl svému vrahovi ještě nyní pohrozit. Zapnutá televize vysílala šlágry. Bujará dechovka troubila do starcových mrtvých uší pochodové písně.

Policisté zjišťovali, jestli v bytě něco neschází, ale jeho naspořené tisícovky zůstaly v květovaném hrnku za sklem dvířek kredence nedotčeny. Na stěnách staré olejomalby, secesní lustr.

„Kolik mu je?“ zeptal se mladý vyšetřovatel.

„Devadesát dva,“ odpověděl nadřízený.

„Takhle starý lidi snad nikdo nevraždí?“

„Jak vidíš, vraždí.“

„Nechápu.“

„Jsme tady proto, abys pochopil.“

Mrtvý neměl velkou knihovnu. Bylo v ní pár desítek svazků, vydaných v padesátých letech, a vypadaly, že si v nich moc nečetl, protože je pokrývala silná vrstva prachu, stejně jako ostatní předměty v bytě.

Neměl vlastně nic nového.

Rozvrzaný nábytek, na stěnách obrazy, které si kdysi dávno koupil od pouťového malíře, alba s fotografiemi, mnoho alb. Žádné květiny, žádné záclony na nemytých oknech. V kuchyni ulepená špína a všude povalující se drobečky chleba.

„Šéfe, v těch albech si listoval.“

„Staří lidé žijí minulostí.“

„Je tady ještě jako dítě.“

„Ukaž?“

„Je tady toho víc.“

„Vezmeme jich pár s sebou.“

„Provedu.“

„Nech toho provádění, nejsi na vojně,“ zareagoval jeho nadřízený. „Doktore, klasická otázka, co mohlo být vražednou zbraní?“

Nad mrtvolou klečel muž v modré kombinéze a opatrně čistil zakrvavenou ránu v lysé hlavě mrtvoly.

„Takhle narychlo to nepoznám, ale docela bych si tipnul,“ sklonil se blíž k Merkvartovi. „Viděl bych to asi na krumpáč.“

♦

Karel Schwarz se díval na Mariin nahý zadeček pod mašlí kuchyňské zástěry. Víc textilu na sobě neměla.

Sledoval poslední díl Mentalisty. Patrick Jane si bral kolegyni Teresu Lisbonovou. Se svatbou byl v seriálu spojen další případ. Patrick ho jistě rozlouskne tím svým neopakovatelným způsobem. Ani FBI už se bez Patricka nedokázala obejít.

V celé poslední řadě Mentalisty byla FBI snad poprvé v dějinách televizní zábavy popisována jako kvalitní, sympatická instituce, a ne jako spolek namyšlených egocentristů. FBI přijala Patricka do svých řad, nejvyšší vyšetřovací úřad ve Státech si ho pak držel jako eso v rukávu.

„Marie?“

„Ano?“

„Líbí se ti šaty, co má na sobě Lisbonová?“

„Jistě.“

„Vážně?“

„Jsou přece svatební.“

„Jo.“

Karel byl svobodný soukromý detektiv.

Měl kancelář na velkém sídlišti v Hradci. Kdysi to byla cukrárna, ale s nástupem velkých obchodních center, která začala v devadesátých letech nabízet nekonečný výběr čokolád a dosud nevídaných sladkostí, cukrárna zanikla, podobně jako celá řada jiných.

Začínal sám, když ho přestala bavit zaměstnanecká policejní práce. Dnes už měl ve městě i jako soukromé očko silnou konkurenci, ale díky kontaktům u policie se přece jen k nějakým případům dostával a obyčejné sledovačky stále častěji přenechával jiným. Za ta léta práce si udělal jméno, hlady neumíral.

Měl kolegyni a velkou lásku. Jmenovala se Marie. Kdysi u něj zaklepala na dveře kanceláře s otázkou, jestli by nepotřeboval asistentku. Když tehdy zvedl hlavu od papírů, spatřil překrásnou blondýnku, na které by dodnes marně hledal chybu.

Byla dcerou českých emigrantů do Států, prošla si výcvikem u několika tajných služeb. Díky dřívějším stykům měli k dispozici moderní technologii a patrně neomezený zdroj finančních prostředků, přesto i nadále pracovali jako soukromí detektivové. Byl pro ni šéfem a co řekl, platilo. Zamilovali se do sebe, žili spolu v bytě na historickém náměstí.

„Máš všechno?“

„Jasně. Vaříš oběd?“

„Chlupaté knedlíky se zelím a vepřovou pečeni.“

„Hmm, to je ale vůně! Poslechni,“ obrátil se, „to ses naučila tady v Čechách? Chlupatý knedlíky?“

„Maminka měla s sebou v Americe babiččiny recepty. Žádný fast foood. Doma se vařilo.“

„Muselo se ti stýskat.“

„Já jsem se tam narodila.“

„Tak rodičům.“

„Jim ano,“ řekla Marie. „Dáš si k tomu opražené žampiónky?“

„Výborně, Lisbonová,“ usmál se Karel. „A po obědě bychom mohli vyrazit na Novou Ameriku na golf.“

„Ty jsi šéf.“

Místností stále více prostupovala vůně pečeně a probouzela v Karlovi chutě.

„Riskneme, že ji kapku připálíš?“ řekl, zaklapl notebook a vstal.

Marie povolila zástěru. Sjela jí k nohám.

♦

„Seš tam?“ ozvalo se v mobilu architekta Hellera. Právě si lebedil před televizí a těšil se na zápas Realu.

„Danoušku? Už jsi zpátky doma?“

„Ale hovno. Dyť jsem v tý svý starý kraksně málem uhořel!“

Architekt Heller vypnul zvuk televizoru.

„Nekecej. Co se stalo?“

„Jedu vod našich z chudobince po dálnici a najednou cejtim benzín. Tak zastavim u nejbližší pumpy a vohnu se ze všech sil přes ten svuj pupek pod auto. Sice to neteklo, ale páchlo to benzínem jako u státních rezerv. Vedle stál tirák, tak mi tam ochotně nakouk, to víš, já jsem tlustej jako prase. Říkal, že mi netěsní vedení od nádrže k filtru a ať už nikam nejezdím, že mi to klidně mohlo od rozpálenýho vejfuku blafnout.“

„Hořela by ti akorát prdel. Určitě bys stačit utéct.“

„Nebo by mi explodovala nádrž.“

„To se děje jenom ve filmech.“

„Ale hovno.“

„Teď už jsi zas na cestě?“

„Ale hovno, čekám na tý pumpě kousek za Prahou a piju kafe.“

„To ti nikdo nepomohl?“

„Ale jo, dali mi telefon na dva kontakty. Oba odpověděli, že přijedou a odtáhnou mě do servisu. Jeden za dva litry, druhej za patnáct stovek.“

„Takže tě odtáhli?“

„Hovno, řekl jsem jim, že na ně seru. Víš proč? Protože netušili, do jakýho servisu pojedou! Že prej v servisech nikoho neznaj! Že jsou jenom odtahovka!“

„To je síla. A co jsi udělal?“

„Pani, co v shopu prodává párky v rohlíku, mi dala telefon na jednoho zdejšího mlaďáka, co ho po práci baví šmrdlat motory. Přijel, kouk na to, povídá, že mi tam někdo dal špatnej filtr a navíc špatný svorky a ty praskly. Že prej ví o prodejně v Praze, kde by měli mít originál filtr a otevříno do osmi, a tak tam odjel a já na něj čekám.“

„Zázraky se dějou, Danoušku.“

„Ani nebude chtít velký prachy. Jen na benzín a pár stovek za práci.“

„Hlavně aby ses dostal brzo domů.“

„No dyť tam na mě čeká to moje dítě. Už je určitě zoufalý, kde jsem.“

„Popinka je pes, Danoušku, chrápe jako zabitá.“

„To jí neznáš! My se milujeme! Cítí, že s páníčkem něco je!“

„Jsi v pořádku?“

„No jo.“

„Co děláš?“

„Piju pátý kafe a čtu si.“

„Co si čteš?“

„Měl jsem vzadu hozenou knížku z druhý světový o vojenský taktice.“

„No vidíš, to ty miluješ. Aspoň ti uteče čas.“

„No jo, no. Snad jo. Tak se měj. Já se ozvu, až přijedu domů.“

„Jojo, čau.“

Odložil mobil a pustil si zvuk v televizi. Právě nastupoval Ronaldo.

Danoušek ho loni vytáhl z nejhoršího. To když se s ním rozvedla žena. Danoušek byl na průšvihy nejlepší. Od té doby spolu trávili stále více času a jeden druhému se každý den svěřovali. Po čtyřiceti letech od maturity se zase sblížili. Nevyřčeným záměrem jejich pravidelných telefonátů a návštěv bylo neustálé vzájemné ujišťování, že jsou naživu a že nehnijí na posteli po mrtvici.

Dva osamělí šedesátníci, o které nikdo nestál.

♦

Druhý den ráno se na místo činu rozjeli společně s partou nevyspalých a vyčerpaných kriminalistů také Marie s Karlem. Prohledávali zapečetěný byt, aniž by narazili na cokoli jiného než první mordparta.

„Proč jsme vlastně tady?“ zeptal se rozespalý Karel.

„Marie má dobrý voko,“ řekl Honza Macek. Před pár lety se proslavil aférkou s vražedkyní Kristýnou Danceovou. Od té doby jej kolegové uznávali, přestože už překročil práh důchodového věku i přiměřené tělesné váhy. I jeho manželka se výrazně polepšila, když zjistila, jakou měl milenku v době, kdy o něho nepečovala, sledovala seriály, nevařila, neuklízela a nadávala na všecko možné.

„Nejenom oko,“ dodal Karel.

Krásná Marie se rozhlížela po bytě. V nose cítila typickou zatuchlinu starého těla. Vše, čeho se dotýkal, bylo pokryto nějakým druhem špíny. Starý člověk už špatně vidí a neohne se. Vystačí si s málem. Nepotřebuje, aby se mu blýskala okna a aby koberec voněl novotou. Ten byl sešlapaný, rozežraný nedefinovatelným prachem a plný drobků.

„Jakže se jmenoval?“ zeptal se Karel.

„Merkvart,“ odpověděl komisař Macek. „Jmenoval se Adolf Merkvart.“

„Adolf?“ ujišťoval se Karel, jestli se náhodou přece jen nepřeslechl. „Hitler si přece vyvraždil i vlastní křestní jméno. Kdo se dnes ještě jmenuje Adolf kromě pár starejch chlapů?“

„To nebyla loupežná vražda,“ vmísila se jim do debaty Marie.

„To tedy nebyla,“ souhlasil s ní Macek. „Peníze tu zůstaly.“

„Měl i různé starožitnosti,“ Marie kývla hlavou směrem ke skříni, „porcelánové figurky, secesní lampičku a lustr, původní vitráže v komodě. Vsadím se, že mohl být numismatik.“

„Měl takovou menší sbírku mincí, to ano,“ zareagoval Honza Macek. „Soudní znalec ji odhadl na dva tři milióny.“

„Jak jsi to poznala?“ podivil se Karel.

„Lupa na pracovním stole, šéfe.“

„To vidím taky.“

„Ale nikde ani jedna pohozená známka. Pokud by byl filatelista, neuhlídal by si je. Minimálně pod stolem by se nějaká známka válela. Už špatně viděl, o podlahu se nestaral.“

„Vždyť říkám, že Marie má dobrý voko,“ nechal se znovu slyšet Macek. „První dojem byl, že tu jsou jen prachy v hrnečku.“

Marie obcházela byt a zastavila se u skříně. Otevřela ji. Ukázala na volný prostor mezi napěchovanými knihami: „Copak tady bylo?“

„Alba s rodinnými fotografiemi. Výjezdovka si je vzala s sebou.“

„Jedno tu zapomněli.“

„Kde?“

Marie natáhla paži a sáhla dozadu za knihy. Karel přiskočil, aby knížky povytáhl. Marie pak vylovila album, zdobené secesním květinovým vzorem v rozích i uprostřed krycích desek.

„Co v tom je?“

Rozevřela desky. Honza s Karlem nahlíželi dovnitř.

„Rodina, rodina, rodina,“ opakoval Honza, jak obracela stránky. „Rodina, rodina, vojáci, vojáci, rodina a pro změnu zase rodina.“

„Bude to zajímavý, Marie?“

„Z těch snímků cítím napětí,“ odvětila soustředěně. „Můžeme si je půjčit? V pořádku vrátíme.“

„O tom nepochybuju,“ mrkl na ni Honza Macek. „Klidně si odtud odneste cokoliv, co uznáte za vhodný.“

♦

Xaver Zengela přijel na okraj lesa a opatrně sklouzl ze sedačky. Kolo opřel o nejbližší kmen a zabezpečil jej pomocí rezatého řetězu. Bicykl byl sice staršího data, ale plečky se kradou taky. Místo aby si mladí zloději vypěstovali marihuanu po okolních lukách jako každý jiný poctivý člověk, ukradnou kolo a za pár stovek nakoupí u pilnějšího souseda přírodní drogu z kouta zahrady na kompostu. Anebo mu v noci jeho rostlinku jednoduše odříznou.

Kradou se i zabezpečená kola. Přeštípnout řetěz není problém. Do lesa to ale bylo pro lenochy nekonečně daleko.

Zatím.

Tenhle les se táhl napříč Královéhradeckým krajem. Byl místy tak rozlehlý, že se v něm dalo snadno zabloudit. Xaver tu znal hodně tajemných míst.

Vyhýbal se frekventovaným cyklostezkám, po kterých se proháněli šílení navonění závodníci na karbonových strojích za statisíce. Znal tajné kouty, které objevil při hledání hub. Nejraději tam ale chodil mimo houbařskou sezónu, protože cestou na nikoho nenarazil, a to pak byl nejšťastnější.

Kráčel mezi vzrostlými smrky a vdechoval vůně lesa. Přestože mu bylo devadesát jedna let, cítil se svěže, chutnalo mu jíst a pít. Občas si zapálil i doutník.

Jezdil sem sám. Zůstal mu jenom vnuk, ale ten žil za oceánem ve městě Seattlu, odkud se dědovi občas ozval. Poslal mu pohlednici, protože Xaver to neuměl na sociálních sítích, neměl ani počítač. Bydlel v domově pro přestárlé, mohl by se tam sice na počítači naučit, ale člověk, který celý život lne k přírodě, technice neporozumí.

Klestil si stezku v nižším podrostu. Zanedlouho se musel prodírat, ale za své úsilí byl odměněn malou slunnou pasekou, obklopenou vysokým pichlavým křovím. Takových si už našel v lese několik. Vznikaly u starých solitérů kolem dubů nebo buků, co si taková křoviska vystavěly kolem sebe jako králové své zbrojnoše.

Xaver zaklonil hlavu a zavřel oči. Svlékl si vestu, košili, kalhoty a spodky, posadil se a stáhl i ponožky s botami.

Nahý se procházel po pasece, našlapoval do měkkého mechu a po celém starém, sešlém těle mu klouzaly paprsky. Pookřával pod pichlavým ohněm slunce.

Ucítil záškuby v bedrech.

Už to tu bylo.

Vykročil k dubu a objal ho. Nedokázal vzít do náruče celý kmen, na to byl strom příliš mocný, ale jeho síla do Xavera přecházela jako přírodní injekce.

Xaver z toho měl erekci.

Dřel penisem opatrně o kůru, velmi jemně, aby cítil dotek, ale zároveň aby se neodřel. Zrychleně dýchal a zavíral oči.

Pak přišla tichá ejakulace. Zbavil se několika kapiček a svalil se do mechu.

„Proč já,“ hlesl.

Dýchal.

„Proč já!“ zvolal hlasitěji do okolního ticha.

Hrudník se mu zvedal a klesal.

Sotva znovu popadl dech, hlasitě zařval: „Tak proč zrovna já!!!“

♦

Karel společně s Marií se hned po návštěvě bytu Adolfa Merkvarta rozjeli do svého mateřského klubu na Novou Ameriku. Jak jen mohli, hráli golf. Nejezdili na kole, neběhali, nelyžovali, nechodili do posilovny. Golf je pohltil od první chvíle, co se s ním seznámili. Marie byla lepší, protože hrála už v dětství, Karel začal, až když mecenáši a nadšenci vystavěli hřiště kolem Hradce a když se zlepšila přístupnost nejkrásnější hry, jak ji nazývají všichni, co golfu propadli.

Projížděli Jaroměří na Náchod a odbočili na Trutnov. Po dlouhé rovince vyjeli ven z města a odbočili na Zaloňov.

Octli se v lukách.

„Pohádka,“ komentoval výhled Karel.

Marii pípl mobil.

Počkal, až se podívá na displej. „Nějaká práce?“

„To počká do večera, šéfe.“

Rozhodnutí nechal na jejím úsudku. Golf měl přednost. Staví se nejdřív na kávu v nově zařízeném interiéru klubovny, na kterou přesně sedí moderní fráze jako: „dechberoucí“ nebo „klobouk dolů“ u novinářů, kteří se nedopustí detailnějších popisů.

Knihovna v anglickém stylu, jež zabírala celou stěnu, starožitná křesla společně s pohodlnými moderními židlemi u stabilních stolů, dva krby, na stěnách staré obrazy, lovecké trofeje a golfové poháry, velký kulečníkový stůl, dlouhý bar ve tvaru podkovy, bezpočet pevných kavárenských stolečků, prosklená i otevřená terasa.

Vjeli do vesničky Zaloňov, dříve sudetského Salnai. Pustili se z kopce dolů a chystali se zabočit doprava u bývalé hospody, ve které dnes bydlel už jenom její dávný majitel, místní podivín.

Bylo mu přes devadesát let, přesto byl velmi vitální a jezdil na kole do Jaroměře. Starý mládenec, který se s nikým nebavil. Jmenoval se Jan Lechter.

O jeho tajemném domě se vyprávěly legendy.

Budova sice už neměla omítku, dřevěné okenice byly zpuchřelé na papír a ze schůdků polorozpadlého vchodu vyrostl křivý strom, čtyři stodoly však prý ukrývaly bohatství, které bývalý hostinský Lechter za dlouhá léta nashromáždil a ke kterému nepustil živáčka.

„Jeho věku bych se chtěl dožít,“ říkával Karel vždycky, když projížděli kolem, a ani tentokrát nevynechal.

„Dožiješ se, šéfe.“

Když se přiblížili ke zmíněné hospodě, boční stěna vybuchla, praskla vejpůl a cihly se rozlétly. Sypaly se na silnici, vzduchem létaly staré účtenky, fotografie a kusy hadrů. Prach z vesnické stavby zahalil bezprostřední okolí jako ranní mlha, ale bez romantiky, zlověstně.

Karel dupl na brzdy a strhl Lancii Thesis k obrubníku.

„Marie? Nic ti není?“

„Neboj, šéfe,“ odpověděla asistentka a narovnala si minisukni. „Už volám záchranku.“

„To bylo o fous.“

„Ale zvládls to.“

Oddechl si. Pořád ještě měl dobré reflexy.

Pak si všiml Mariiny ruky na elektronické ruční brzdě. Proto se tak dobře dostali do smyku, aby nevjeli do epicentra zříceniny. Na tu zapomněl.

♦

Prach zřícené bývalé hospody si teprve pořádně sedal. Hromadu suti obklopil dav místních. Nebýt Karla s Marií, vtrhli by vesničané dovnitř a drancovali budovu jako kobylky, protože by bylo co odtud odnést domů, jak naznačovala výbuchem vyvrácená vrata čtyř stodol za hospodou. Pod ochrannými plachtami se ukrývaly tajemné velké předměty, podobně jako v oblíbené televizní show Válka skladů.

V mžiku přiletěl vrtulník hradeckých záchranářů. Od Karlova telefonátu jim to trvalo jen pár minut. Opatrně pročesávali sutiny a hledali tělo majitele. Brzy ho našli, ale mohli už jen konstatovat, že utrpěl zranění neslučitelná se životem. Přikryli tělo plachtou, nechali ho ležet a odletěli na základnu.

O patnáct minut později přijela pátračka. Muži se pozdravili se svými kolegy v civilu Marií a Karlem, pak ohraničili místo výbuchu typickou žlutou páskou a muži v neprodyšných kombinézách se pustili do práce.

„Dan mi jednou vyprávěl, jaké to je jít za pachem mrtvol. Když sloužil za války na Balkáně jako pozorovatel, ani na tu práci nepotřebovali psy. Přijeli do vesnice a neomylně šli za příšerným puchem, aby v nějaké stodole našli na sebe naházená těla žen, mužů a dětí z té vesnice. Bylo jedno v jakém z balkánských státečků, vždycky našli to samé.“

„Mám něco za sebou, ale taky jsem nikdy nepochopila, jak lidé mohou být tak neuvěřitelně krutí. Jak ozbrojení krutě ubližují bezbranným.“

„Myslím, Marie, že cítí sílu moci. Moc je ta největší síla. Větší než peníze. Když svírám nabitej sapík, každá ženská mě poslechne. Stávám se pánem nad životem a smrtí, držím v rukou osudy lidí, na který mířím. Hodně vojáků bylo prej pořád vožralejch, vlastně všichni. Chlast zlovolnost posiluje, při vraždění chlastali a chechtali se.“

„V čem tkví podstata?“ zeptala se Marie. „Já bych nikdy nezabila člověka tak zrůdně.“

„Ale zabila. Nenechám tě tři dny spát, pak tě naleju kořalkou a bude ti všechno jedno.“

„Nebude, šéfe. Nebude. To vím.“

„Ten muž je už hodně starý,“ podotkl jeden z vyšetřovatelů. „Myslím si dokonce, že nezemřel stářím ani že by to byla sebevražda.“

„Dyť jezdil na kole do města!“ ozvalo se z davu. „Jo, Lechter, ten měl tuhej kořínek!“

„Taky měl dvě nablejskaný felicie! Ale né ty nový! Ty starý, obě byly kabriolety, musej tu někde bejt! Modrou a bílou. Vyrážel v nich na vejlety za děvkama.“

Dav se zasmál.

„Že by v devadesáti páchal sebevraždu?“ divil s Karel.

„Už zase v devadesáti,“ poznamenala Marie. „Jako pan Merkvart.“

„Jsou na něm vidět stopy násilí?“ zeptal se Karel soudního lékaře.

„Spadl na něho trám, má zlomený vaz. Řada zranění, nějaké odřeniny a zlomeniny, žádná ale nejsou smrtelná. Kromě zlomeného vazu, pochopitelně. Ale počkejte moment, na krku jsou stopy po škrcení, teď vidím hematomy. Nejspíš mu někdo zlomil vaz a udusil ho. Před výbuchem.“

Dav strnul.

Lidé zpozorněli. Tohle byla věc!

„Měl nějaký příbuzný?“ zeptal se Karel vesničanů.

„To se neví,“ ozvala se dívka v květovaných šatech. „Bydlíme hned vedle,“ ukázala na rekonstruovaný statek. „Ale nikdy k němu nikdo nepřijel. Do baráku si nepustil ani nikoho z nás. S mejma rodičema se znal celej život a nikdy u něj nebyli. Občas bylo něco vidět, když otevřel stodolu. Říká se, že tam má demontovaný německý válečný letadlo.“

„Sorry, šéfe, tak na to se musím podívat. Beru si pauzičku,“ vyhrkl jeden z policistů v kombinéze a zamířil k prostorným stodolám za domem. Výbuch je nepoškodil, pouze tlaková vlna vyvrátila vrata.

„To je náš nadšenec do tuningu,“ vysvětloval vyšetřovatel. „Marie, nedáte si kávu? Nebo snad něco ostřejšího?“ ukázal na stříbrný kufřík. Na první pohled to vypadalo, že by v něm mohly být citlivé instrumenty nebo balíčky s bankovkami.

Mladý muž opatrně našlapoval, pořád ještě mohlo něco spadnout. Byl to starý dům, i tady stěny vykazovaly dlouhé praskliny a stezky, které si voda našla mezi cihlami, aby postupně vyplavovala maltu.

„Ty vole, tak to mě podrž!“ téměř vykřikl, když stáhl nejbližší plachtu. Nebyla zaprášená – majitel své poklady leštil a olejoval, pečoval o ně. „BMW R 75, délka 2,40 metru, výška 1,00 metru, šířka 1,73 metru, hmotnost 400 kilo i se sajdkárou, motor vzduchem chlazený plochý dvouválec BMW (746 kubíků), výkon 26 koňských sil při 4400 otáčkách za minutu, maximální rychlost 95 km/h. Možnost vybavení spolujezdce v sajdkáře kulometem MG34. Produkce započala na podzim roku 1940 a do konce války bylo vyrobeno kolem 16 500 kusů. Byl užíván na všech bojištích německé armády. Osvědčily se jak ve velmi chladných podmínkách východní fronty, tak i v poušti, při bojích v severní Africe. O úspěšnosti konstrukce svědčí i fakt, že motocykl K-M72 používaný Rudou armádou byl přesnou kopií za války ukořistěných německých R 75.“

„V tomhle stavu bude mít slušnou hodnotu, ne?“ zeptal se Karel. „A neuvažovals o kariéře interpreta technických dat?“

„Karle, to je BMW! Jako nový! Možná je úplně nový!“ jásal policista a stáhl další plachtu. Jakmile to provedl, chytil se za srdce a zavrávoral, i když mu nemohlo být ještě ani třicet let. „To snad neni možný! Messer… Messer… Messerschmitt!“

♦

Profesionální trenér golfu, který pracoval v golfovém resortu Nová Amerika u Jaroměře, seděl na lavičce a odpočíval. Před čtvrthodinou slyšel z údolí ránu, pak spatřil kouř, který se zvedl z údolí a na chvíli skryl výhled do kraje, na pevnost Josefov i směrem k Hradci. A jen velmi pozvolna se rozptyloval.

„Asi něco bourali,“ zamumlal si sám pro sebe. „Furt bouraj něco starýho, místo aby to nechali bejt. Všechno se dá opravit.“

Podvědomě pomyslel na možnost sebevražedného
pumového útoku zmanipulovaného muslima. Zatím byli daleko za humny, ale najednou jsou imigranti také u nás. Poslanci Evropské unie zvedli paže ze svých plyšových fotelů a v zájmu získávání nových voličských hlasů ve svůj prospěch – z jiného důvodu politici přece nic nedělají – začali do Evropy vpouštět statisíce imigrantů. Kdo by hledal zubožené ženy a děti, našel by většinou mladé muže plné síly. Český Facebook ukazoval fotografie skupin muslimských mladíků po českých nádražích. Facebook uměl nasdílet zprávy o brutálním znásilňování žen muslimy ve Švédsku, o pouličních bitkách ve Francii a Itálii, o nepochopitelné benevolenci Němců. Přestože věděl, že drtivá většina takových zpráv může být zmanipulovaná a poplašná, měl strach. Jako všichni.

Teď odpočíval, byl utahaný.

Raději přemýšlel o golfu. Dumal, proč mu to nejde tak dobře jako dřív, za časů, kdy hrával jako amatér pouze o hendikep. Pamatoval si, že mu tenkrát záleželo na každé ráně, protože každá mohla přinést nebo ubrat body. Pečlivěji střídal hole, nemusel hrát pořád tu nejdelší ránu, aby se vyrovnal mladším a silnějším hráčům. Ctil pravidlo, že se nepočítá délka ran, ale jejich součet. Čím méně, tím lépe.

Golf je opravdu jednou z mála činností, kde to platí. Čím méně ran, tím lepší výsledek. Čím méně přemýšlení o švihu a tím pádem o to větší uvolnění, tím lepší impakt, tedy odpálení míče. Čím méně zarputilé snahy, tím lepší skóre.

Ale pak se stal profesionálním trenérem a musel se svým klientům začít předvádět. Bylo jeho povinností zahrát velmi dlouhou ránu nebo předvést dobré, přesné rány jako draw – zprava doleva, fade – zleva doprava, proti větru – nízkou ránu, po větru – vysokou ránu, také přesnou přihrávku ze sta a méně metrů, chip – přihrávku z blízkosti grýnu, která by měla atakovat jamku, měl by předvést nějaký ten zázračný dlouhý putt, měl by… bylo toho zkrátka moc!

Dařilo se mu čím dál více reprezentačních ran, ale ztrácel pokoru. Tu vzácnou vlastnost, která mu v amatérských dobách umožnila vzít do ruky železo místo driveru nebo si přihrát pod jamku na jisté doklepnutí, než aby útočil, pak zůstal nad jamkou příliš daleko a míč nedokázal vrátit do jamky. Bylo toho tolik.

„Dobrý den,“ ozvalo se za ním.

Vstal.

Měl klientku. Velmi přísnou paní. Když si něco vzala do hlavy, musel ji to naučit, kdyby čert na koze jezdil. Jenomže to mělo háček – nikdy předtím nesportovala.

Pustil se do práce s vědomím těžké dřiny, vyžadující svatou trpělivost a široké znalosti golfového švihu.

♦

O několik hodin později čtveřice detektivů seděla na terase golfového klubu na Nové Americe. Pozorovali práci profesionálního trenéra, který si marně lámal hlavu, jak pomoci adeptce hry, když jí narostla tak velká ňadra, že přes ně ani v předklonu nemohla natáhnout paže.

Marie spolu s Karlem seznamovali Danouška a Zdeňka s podrobnostmi případů vražd přestárlých mužů, Adolfa Merkvarta a Jana Lechtera.

„Cožpak o to, ten Merkvart na mord vypadá,“ konstatoval Dan a mocně se napil z velkého hrnku. Pil kávu s mlékem a bohatýrsky srkal. Mléko si do kávy lil proto, aby mohl za den vypít celou konvici kafe, a srkal kvůli řádnému vychutnání nápoje, jak sám říkal. „Ale co ten druhej? Hrabivec Lechter? Barák byl na spadnutí, jak tvrdíte. Mohlo ho to zasypat samo.“

„Technici našli stopy po střelným prachu,“ namítl Karel. „A na krku měl stopy po škrcení.“

„Tak to pak jo. Nálože jsou dobrá věc. S těma se dobře obchoduje. Jako s nábojema. Ty se exportujou líp než zbraně, přitom ale nesou stejně, někdy i víc, podle toho, v jakým stádiu se konflikt nachází. Náloží u nás najdete, kolik unesete. Dyť jsme mateřskou zemí semtexu.“

„Dane, co to meleš?“ okřikl ho architekt Heller.

„Chci jen říct, že ten starej trouba, jakže se jmenoval?“

„Lechter. Jan Lechter. Ale chtěl, aby se mu říkalo Honza. Trval na tom,“ upřesnil Karel.

„Honza Lechter. Co když měl doma nějaký nálože? Měl tam přece od všeho něco, jak jste nám barvitě vylíčili. Od krabice stříbrnejch lžiček s háknkrojcem až po složenýho Messerschmitta. Proč by nemohl vlastnit výbušniny a miny? Dynamit? Co když si tak zabezpečil barák proti zlodějům?“

Profesionální trenér si otřel kapky z čela. Jeho klientka začala trefovat míče, ale paže při tom musela mít ohnuté v loktech, což většinou způsobilo v nápřahu chybu zvanou „over the top“ a následný slice, ale konečně zasahovala míče. Už to vypadalo, že mu nedá honorář, protože by nebylo za co.

„Technici našli čerstvě navrtané cihly,“ vysvětlil Karel Schwarz.

„Mohl to udělat dneska a nezvládnout rozbušky,“ pokračoval Dan. „Já v životě potkal takovejch bláznů. Když řikáš cihly, tak jsem si vzpomněl, jak jsme s tátou jednou jeli na melouch dělat vokapy nějakýmu dědkovi a von pak za mnou přišel a povídá, jestli bych mu nepřizdil kousíček zdi tam vzadu. No tak jsem řekl, že proč né, jdu dělat, a děda mi furt nosil půlky a čtvrtky cihel, až jsem mu řekl: ‚Poslechněte, dědo, nepřines byste mi taky nějaký celý cihly?‘ A von na to: ,Chlapče, kdybych měl nějaký celý cihly, tak si to udělám sám.‘ Tak si to starej Lechter třeba taky udělal sám, jako očividně všecko.“

Karel se zamyslel: „Dane, ten člověk celej život sbíral nejrůznější krámy. Měl v domě drahocenný předměty. Měl takovejch tuny. Proč by na ně shazoval barák? Aby zničil krámy, kterým zasvětil život?“

„Lidi jsou divný,“ opáčil Dan. „Ale škrcení je něco jinýho. Ovšem taky ho moh někdo přiškrtit jinde a jindy. Zlomenej vaz? Maličkost. Stačí jeden trám. Jo, jo.“

„Byli ti dva – Merkvart a Lechter – v nějaký přízni?“ zeptal se architekt Heller a podíval se na hodinky.

„Spěcháš?“ zeptal se Dan.

„Nespěchám. Ale mám navečer schůzku. Není problém to odvolat.“

„Nenašli jsme nic, co by je spojovalo,“ odpověděl na Hellerovu otázku Karel.

„Mluvíme hlavně za policii,“ doplnila Marie. „Ale i za naše zdroje.“

„Co uděláš, když zmeškáš to rande?“ položil Zdeňkovi otázku z úplně jiného soudku Dan.

„No, omluvím se a…“

„Ale hovno,“ řekl Danoušek. „Musíš jí říct: ,Promiň, byl jsem u jiný ženský a nějak jsem to nestih.‘ A vona řekne: ‚Ty seš ale vůl.‘ No a je to v pohodě. Když narazíš na negativum, musíš proti němu použít ještě větší negativum a vono se z něj pak stane pozitivum. Já když přišel pozdě do práce a šéf se mě zeptal, kde jsem byl, tak jsem mu vysvětlil, že jsem se včera hrozně vožral, zeblil a zesral a že jsem holt nestih práci a von na to: ,Ty seš ale vůl.‘ a byl v pohodě.“

U Danových nohou zívla Popinka a olízla mu kotníky. Kulatý, notně vykrmený staffordshire byl podle všech zavedených pravidel obrazem svého pána. Danoušek měl velkou holou hlavu, tři brady a tělo jako nafouknutou kuželku. Jako kluk býval vysoký, štíhlý a na hlavě nosil endžílu, jak se říkávalo hustým černým kudrnatým vlasům.

Profesionální trenér osaměl, ale nepřestával trénovat. Kdysi závodil za republiku v běhání do vrchu, což byl sport, při kterém se nepřestává. Vyběhnete nahoru a ještě rychleji se ženete dolů. Když netrénujete kopec, běháte okruhy se zapřáhnutou pneumatikou jako Jarmila Kratochvílová.

Nyní trénoval golf a chtěl v tom být nejlepší. Proto ve volném čase trénoval i sám sebe. Dnes měl na programu postoj. Mít ho co nejpevnější. Rozkročit se na šířku ramen, stát pevně na prostředku chodidel, při nápřahu se otočit, ale při prošvihu a hlavně u rány se dostat tělem nad přední nohu, hlídat si, aby nespadl nad zadní, protože pak se většinou míč zasáhne spodkem hole, náběžnou hranou, čemuž se říká topinka, a pak letí nízko při zemi, a ne daleko.

„Jsou to Němčouři?“ vyslovil náhle svoji domněnku Danoušek.

„Kdo?“ zeptal se Zdeněk.

„Přece ty mrtvoly.“

Marie přikývla. „Podle čeho soudíš, Dane?“

„Jednak tu jsou jména – Adolf Merkvart neni český. Jan Lechter napůl – ale když trval na Honzovi, tak se chtěl slyšet jako Hans, alespoň vzdáleně, na to bych si vsadil. Lechter byl původně Leuchter, Leichter, Loechter, co já vím. Z nějakýho důvodu si změnil jméno. No a ve stodolách měl přece německej džíp, motorku a letadlo. Všechno z války?“

„Toho tady Němci při ústupu jistě nechali víc,“ přikývl Karel.

„Tady ještě ne. To až na západě Čech,“ odpověděl Dan. „No a druhej důvod je, že třeba například Zaloňov patříval k Sudetám a jmenoval se Salnai.“

„V roce 1910 tu žilo 95 procent občanů německé národnosti, v roce 1930 to bylo už jen 85 procent – obojí na základě úředního sčítání lidu,“ doplnila Marie. „Proto Němci po mnichovském diktátu vyňali obec ze správy Československa a zabrali ji pod správu Německé říše.“

„Lechter musel bejt zdejší německej hospodskej,“ řekl Dan. „Nechodil sem Merkvart nakonec na pívo? Neměl tady nějakej majetek?“

„Byl to Hradečák,“ odpověděl Karel.

„Policie tyhle věci prověřuje,“ upřesnila Marie. „Dávají si na čas. Mají hodně otevřených kauz. I když jsou to vraždy, jsou to vraždy lidí na sklonku života. Buďme realisté.“

„Marie,“ podíval se Karel trochu vyčítavě na Marii, „vždyť nás kriminálka požádala o spolupráci. Takhle bychom neměli mluvit.“

„Chci teď o spolupráci požádat Dana se Zdeňkem, protože letím do Států,“ dodala vzápětí.

„Cože?“ vyděsil se Karel. „Proč o tom nevím?“

Právě se ztělesnila jeho desetiletá noční můra. Že se Marie jednoho dne vrátí domů do Ameriky. Že mu zničehonic zmizí. Že bude povolána do speciálních jednotek. Že bude muset bojovat. Momentálně hrozila válka s Islámským státem. Předtím to bylo Rusko, Ukrajina, Irák, Afghánistán, Afrika. Pořád se bál, že mu ji vyšší moc ukradne. Že Marie zmizí. Vždyť proč jinak by měli stále po ruce tajné technické vymoženosti? Proč jinak by měla neustálý přístup k tajným elektronickým datům? Jen proto, aby byla stále připravována k aktivaci. To bylo jasné. U Karla se tudíž zdržovala jen jako v pověstném stínu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když zraje tráva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.