Håkan Nesser

DÍVKA, KTERÁ NIKOMU NECHYBĚLA

Originální název: Kommissarien och tystnaden

Vydáno u ScandBook AB, Falun 2003

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser 1997

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden,

and PLIMA d. o. o.

© Obálka Martina Černá 2016

Translation © Helena Matochová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7074-3

Představte si dvanáctiletou dívku.

Představte si, jak ji znásilní, zhanobí

a zavraždí. Dejte si na tom záležet.

Představte si poté Boha.

M. Barin, básník

I

15. července

1

Dívka v posteli číslo dvanáct se probudila brzy.

Letní ráno. Do ložnice se tenkými závěsy vkrádalo mdlé ranní světlo. Začalo obezřetně rozpouštět noc, vymetalo tmu z koutů, dotýkalo se snů ostatních, nic netušících dívek. Jejich spokojeného oddechování. Zůstala ještě chvíli ležet a naslouchala jim. Pokoušela se je od sebe odlišit. Kathrina ležela jako vždycky na zádech a tiše chrápala s pootevřenou pusou. Bella syčela jako had. Marieke po její pravé straně funěla, jedna ruka jí visela z postele a husté rudé vlasy se rozprostíraly na polštáři jako vějíř. Z koutku úst jí vytékala slina, dívka si chvilku pohrávala s myšlenkou, že ji setře cípem prostěradla, ale pak si to rozmyslela.

Měla to povědět Marieke. Alespoň Marieke. Měla něco říct nebo nechat zprávu nebo cokoli. Ale teď bylo moc brzy ráno a včera večer ještě nebyla pevně rozhodnutá. Dlouho o tom uvažovala ze všech stran. Nebylo to jednoduché rozhodnutí. Musela ho div ne vysedět jako slepice vejce, házela sebou na rozvrzané železné posteli dlouho do noci, až si Marieke i Ruth dělaly starosti, jestli není nemocná, a Bella ji několikrát požádala, ať už přestane dělat rámus.

Bella byla od přírody popudlivá, ale její otec se nějak znal s Jellinkem, takže bylo potřeba být s ní zadobře. Aspoň se to říkalo. Jenže tady ve Waldingenu se toho namluvilo.

Takže dlouho do noci vedla vnitřní boj. Nevěděla, v kolik hodin nakonec usnula a kolik je teď, ale moc toho nenaspala, to na sobě cítila. Každopádně bude nejlepší hned vstát. Její vnitřní budík zafungoval jako vždycky, ale samozřejmě nikdo netvrdil, že ji taky udrží vzhůru. To vůbec ne.

Opatrně odhrnula těžkou peřinu a posadila se. Ze skříňky vytáhla džíny, tričko a tenisky a rychle se oblékla. Vnímala, že se jí začíná zmocňovat nejistota, ale potlačila ji pomocí vzteku.

Vzteku a smyslu pro spravedlnost.

Spěšně si posbírala věci, sotva to všechno nacpala dovnitř, ale nakonec to šlo. Zapnula batoh a vykradla se ven. Dveře při otvírání zavrzaly jako vždycky a několik schodů nešťastně zakvílelo, když na ně stoupla, ale za necelou půlminutu už byla venku.

Rozběhla se přes trávník nasáklý rosou ke kraji lesa a nezastavila se, dokud nezmizela za hřebenem kopce a neocitla se v prvním dolíku. Mimo dohled a dosah domu.

Na chvíli se zastavila v borůvčí a zaváhala, třásla se přetrvávajícím nočním chladem a přemýšlela nad světovými stranami a směry. Všimla si, že drkotá zuby. Když půjde lesem pořád rovně, dřív nebo později dojde k velké silnici, to věděla. Ale to je daleko. I kdyby se jí podařilo udržet víceméně přímý směr, potrvá to minimálně půl hodiny a pochopitelně jí nikdo nezaručí, že nezačne chodit v kruzích. Vůbec nikdo. Celý život bydlela ve městech, lesy, příroda a podobné věci nebyly jejím přirozeným prostředím.

Byla tu na hřišti soupeře, jak se říká.

Za normálních okolností by se samozřejmě mohla pomodlit. Pomodlit se k Bohu, aby při ní stál a pomohl jí na cestě, ale dnes ráno jí to připadalo nesprávné.

Nesprávné a tak nějak neupřímné.

Bůh v poslední době změnil tvář. Asi tak by to vyjádřila. Najednou byl větší, těžší, nevyzpytatelnější a – i když se jí to pomyšlení nelíbilo – trochu děsivější. Na hodného vousatého dědečka z jejího dětství padl stín.

Tma.

A když se nad tím zamyslela, došlo jí, že právě kvůli téhle tmě teď váhavě přešlapuje v borůvčí.

Přešlapuje a bojuje se strachem a vztekem. A smyslem pro spravedlnost, jak už bylo řečeno.

Právě proto.

Napravo od ní se terén svažoval. Směrem k jezeru a klikaté štěrkové cestě k Fingherově usedlosti, kam večer na střídačku chodívaly pro mléko. A taky brambory a zeleninu a vajíčka.

Vždycky po čtveřicích s dvěma vozíky, v čele s Jellinkem. Nikdo nikdy pořádně nepochopil, proč vlastně Jellinek chodil na tyhle pochůzky s nimi. Copak by nestačila některá sestra? Ale možná je měl jen chránit před nebezpečenstvím. Fingherova usedlost byla jejich jediným kontaktem s Druhým Světem, jak ho Jellinek nazýval ve svých rozpravách, ranních i večerních.

Druhý Svět?

Teď jsem ve Druhém Světě, pomyslela si. Ještě jsem jím neušla ani dvě stě metrů a už si nejsem jistá směrem. Není nakonec všechno přesně tak, jak to říkal? Možná že opravdový Bůh je ten Jellinkův, a ne ten její, ten laskavý, promíjející a možná až dětinsky radostný?

Do pytle práce! zamumlala a znovu se otřásla, tentokrát spíš zděšením nad tak silným výrazem.

K čemu je u všech všudy Bůh, který není hodný?

Ale co si vlastně počne, jestli se nakonec dostane k velké silnici – na to neuměla odpovědět ani ona, ani žádný z Bohů.

To se nějak vystříbří, říkávala její babička. To vyplyne časem. Naposledy se ohlédla přes kopec na budovy, ale mezi stromy už vykukoval jen vrcholek špičaté střechy jídelny.

A pak samozřejmě velký černý kříž, který první den pomáhaly sbít. Zhluboka se nadechla, otočila se k tomu všemu zády a vykročila k jezeru. Nakonec to bude nejjistější po známé štěrkové cestě.

Vstoupila na ni u velikánské břízy, do které chtěly s Marieke vyrýt svoje jména, než odsud odjedou.

Pokud by se k bříze nějakou lstí vytratily, samozřejmě, to byl základní předpoklad. Pokud by se jim povedlo ukrást dvacet minut z Čistého Života a dostat se nepozorovaně tam a zpátky. Vlastně v to ani moc nedoufaly, spíš si to jen tak říkaly, ale teď tady najednou byla a přejížděla rukou po hladké bílé kůře.

Čistý Život? Pomyslela si. Pastýř Dobrého Světla?

Druhý Svět?

Kecy.

To slovo jí vytanulo na mysli stejně překotně jako včera. Kecy. A tehdy se jí nepovedlo ho spolknout, vylétlo jí z úst jako zlostná a neposlušná letní vlaštovka, úplně zčistajasna, a přímo před jejími zraky se rozrostlo v mračno.

Ano, přesně tak. V temné a výhružné mračno, které náhle viselo nad všemi přítomnými v Sále Života. Ostatní děvčata zatajila dech a Jellinek se do ní na chvíli, která jí připadala jako celé dny, zavrtal těma svýma bledýma očima.

Přijď za mnou pak na slovíčko, řekl nakonec, odvrátil od ní oči a dál mluvil svým obvyklým tichým tónem. O Čistotě a Bělosti a Nahotě a tak dále.

A potom v Bílém Pokoji.

Ale ani tam na ni nevyplýtval mnoho slov. Jen shrnul fakta.

Ďábel, děvenko. Máš v sobě ďábla. Zítra ho budeme vymítat.

Následně ji unaveným pohybem ruky poslal do postele.

O vymítání ďábla už slyšela, ale nevěděla, jak přesně se to dělá. Myslela si, že se to dělá jen s dospělými, ale očividně to tak nebylo. Ďábel může posednout kohokoli, i dítě, jak se přiučila včera večer.

A teď ho z ní měli vymítat. To jistě není zrovna příjemný zážitek. Určitě mnohem horší než bičování za hříchy, a i když už tu byla přes dva týdny, na rákosku si ještě nezvykla. Pokaždé potom tajně plakala, ale nikdy si nevšimla, že by se i ostatní dívky takhle uchylovaly do ústraní.

A najednou se v ní vzedmul pláč i teď. Bez varování ji začalo pálit v hrdle a hned nato jí vytekly slzy, takže si musela sednout na kraj cesty. Potřebovala chvíli sedět, aby se vyplakala. Bylo to hloupé, rozbrečet se tady přímo uprostřed cesty. Ačkoliv určitě nebylo víc než šest nebo půl sedmé – a i když sotva mohla někoho potkat –, stejně to bylo hloupé.

Našla v batohu kapesník a vysmrkala se. Chvíli ještě zůstala sedět, jen tak pro jistotu, a právě když chtěla vstát a vydat se dál, někde blízko zapraskala větev a ona náhle pochopila, že není ani zdaleka tak sama, jak si představovala.

II

17. – 18. července

2

„A kdo to říkal?“ zeptal se Jung a otevřel plechovku coca coly. „Že bude končit?“

Ewa Morenová pokrčila rameny.

„Nevím, odkud se to vzalo,“ řekla. „Ale Rooth a Krause se o tom včera bavili v kantýně… a já bych se vůbec nedivila.“

„Čemu?“ zeptal se Jung. „Čemu by ses nedivila?“ Několikrát se zhluboka napil coly a snažil se neříhnout.

„No přece tomu, že už toho má dost. Vždyť už to dělá nejmíň třicet pět let. Jak dlouho to chceš vydržet ty?“

Jung se zamyslel a diskrétně vypustil oxid uhličitý nosem.

„Taky mě můžou ve službě postřelit. Když budu mít štěstí. Ale ne, já si uchovám zdravý rozum tak, že o tom nebudu přemýšlet, když dovolíš.“

Jung podal plechovku Morenové a ta ji vypila do dna.

„Příšerné horko,“ řekla. „Myslím, že jsem od rána vypila tak tři litry. Vlastně se můžeš zeptat Münstera. Jestli o tom někdo něco ví, tak on.“

Jung přikývl.

„Kolik mu vlastně je?“

„Komu? Münsterovi?“

„Komisaři přece. Šedesát mu ještě nebylo, ne?“

„Netuším,“ řekla Morenová. „Jak dlouho tady ještě máme civět? Vždyť se tu nic neděje. Až na to, že se mi vaří mozek.“

Jung se podíval na hodinky.

„Podle rozkazu ještě hodinu.“

„Tak objeď ještě kolečko,“ řekla Morenová. „Ať aspoň chvíli jede klimatizace. Nemá smysl, abychom si tady uhnali úžeh. Co si o tom myslíte, pane inspektore?“

„Policista musí být připraven na stanovišti zemřít,“ řekl Jung a nastartoval auto. „To se píše v předpisech. Podle mě by byla strašná škoda, kdyby odešel… Sice občas je, jaký je, ale stejně. Tak kam chceš jet?“

„Ke stánku pro další colu,“ řekla Morenová.

„Vaše přání je mi rozkazem,“ řekl Jung. „Ale já si asi tentokrát dám něco bez bublinek. Koukni se na toho mizeru! No ale ten je teď na sluníčku…“

Jung ukázal na obří teploměr na zdi plavecké haly.

„Třicet sedm stupňů,“ vzdychla si Morenová.

„Přesně! Jako krev, ani o stupínek víc, ani míň.“

„Já mám žízeň,“ řekla Morenová.

Komisař Van Veeteren nasedl do auta a zavřel oči.

„Téhle ženské!“ zavrčel. „Téhle ženské jsem zasvětil život.“

Zasténal. Auto přes hodinu parkovalo na náměstí na přímém slunci, a když teď položil ruce na volant, na okamžik ucítil, jak se pálí maso. Gehenna, pomyslel si. Jednou tam půjdeme všichni. Tekl z něj pot. Po obličeji, krku a podpaží. Stáhl okénka a pečlivě si otřel čelo kapesníkem pochybné čistoty. Pak se na ten mokrý hadr podíval. Určitě by se tam našlo i pár kapek studeného potu.

Dvacet pět let života! opravil se a nastartoval. Vyjel z parkovacího místa. Čtvrt století!

A právě se mu pokusila ukrást další dva týdny. Začal si ten rozhovor v duchu přehrávat.

Chata u Maalvoortu. Hm, děkuju pěkně… Spousta místa. Čtyři pokoje a kuchyň. Duny a pláž a moře… On a Renata. Jess a dvojčata…

Napadlo ho, jak moc to asi plánovala. Hovor trval dlouho a plynul hladce podle jeho not a najednou se zcela nevyžádaně vytasila s otázkami a návrhy…

Už by to měl znát. Krucinál, už by to měl dávno znát! Nemá on náhodou v srpnu dovolenou? Zrovna když Jess konečně přijede na pár týdnů domů. Vnoučata, dědeček a babička, všichni pohromadě… (Kam čert nechce, nastrčí bábu, pomyslel si a přes veškerou mizérii se usmál) … a dům je to přímo obrovský, koneckonců, začala něco shánět pozdě a všechno už bylo zabrané. Takže když bude chtít mít klid, nebude mu v tom nikdo bránit, je tam spousta místa pro soukromí. Jak venku, tak vevnitř…

No jo, trocha plánování za tím bude. A stejně mě pozvala, jen aby se neřeklo, pomyslel si. Typické neupřímné pozvání od bývalé manželky, která loví ve starých kalných vodách. Ach jo.

Zapnul rádio a zase ho vypnul.

Jess a děti…

Bohužel to nepůjde, řekl jí.

A taky Erich slíbil, že přijede, aspoň na pár dní.

Bohužel, miláčku. Ozvala ses moc pozdě. Už něco mám.

Něco máš? Obočí jí vystřelilo nahoru v nelíčeném údivu. Ty něco máš?

„Letím na Krétu,“ vypálil od boku. „Na dva týdny od prvního.“

Nevěřila mu. Okamžitě to na ní poznal, jedno obočí se navrátilo do startovní polohy, ale to druhé se dál tyčilo nahoře jako němá klenutá výčitka.

„Letím na Krétu,“ zopakoval zcela zbytečně. „Do Rethymna, ale chci si zajet i na jih… no a tak…“

„Jedeš sám?“

„Sám? Krucinál, jasně že jedu sám. Co si myslíš?“

Levým předním kolem najel na obrubník a v duchu zaklel.

Takže teda čtvrt století. Pak pět let svobody, ale ona pořád ještě kuje pikle. O co jí vlastně jde? Navzdory vedru se otřásl. Přejel si kapesníkem i krk. Zahnul na Rejmer Plejn a našel volné parkovací místo pod jilmem.

Kréta? pomyslel si při vystupování. A proč ne?

Ano, přesně tak, proč ne? Když se dá novou blánou obnovit panenství, bude hračka z milosrdné lži vyrobit retroaktivní pravdu.

Dneska mám jazyk jako břitvu, konstatoval v duchu. Kam čert nechce, nastrčí bábu! Retroaktivní pravda! Jednou bych měl sepsat paměti.

Vykročil po náměstí. Do pusy si strčil párátko a vešel do cestovní kanceláře na rohu.

Žena, která seděla u přepážky, k němu byla obrácená zády, a tak Van Veeterenovi chvíli trvalo, než ji poznal. Její kaštanové vlasy byly o trochu kaštanovější než minule a mluvila podstatně veselejším tónem.

Tohle ještě scházelo.

Ulrika Fremdliová. Když se s ní setkal minule – poprvé a naposledy –, právě jí čerstvě zavraždili manžela. V duchu si to rychle přepočítal a dospěl k závěru, že tehdy musel být únor. Loňský únor – sychravý, Bohem zapomenutý měsíc. Čas zaslíbený beznaději, jak říkává Mahler. Mluvili spolu v obyčejném, pečlivě udržovaném obýváku v obyčejném, pečlivě udržovaném řadovém domě v Loewingenu. On a Ulrika Fremdliová, novopečená vdova. Naservíroval jí obvyklé klinicky bezútěšné otázky a zaimponoval mu způsob, jakým si s nimi poradila.

S otázkami a také s vlastním šokem a zármutkem.

Když od ní odcházel, bylo mu jasné, že tohle je žena, do které by se dřív dovedl zamilovat. Před třiceti lety. V době, kdy se ještě zamilovával. Později o tom ještě dost přemýšlel. No, určitě by to šlo.

Kdyby tedy nezasvětil život jiné, samozřejmě.

A ona si tu teď kupuje zájezd. Ulrika Fremdliová. Něco málo přes padesát, odhadoval. S novým kaštanovým přelivem.

Existují určité vzorce…

Van Veeteren si vzal lísteček s číslem a posadil se za ni do kovové židle, aniž by se nechal poznat. Samozřejmě nebyl důvod, aby si ho pamatovala tak dobře, jako si on pamatoval ji. Nebo aby si ho vůbec pamatovala. Čekal. Začal listovat katalogem na skleněném stole. Přesunul si párátko do pravého koutku úst a snažil se předstírat, že vůbec neposlouchá.

Že je úplně obyčejný zájemce o charterový let. Nebo nezvykle zpocená položka místního inventáře.

Ale poslouchal. Uši měl našpicované. A zároveň v něm začala hlodat nervozita. V žaludku i pod hrtanem, v místě, kde – jak si už dávno ujasnil – sídlí duše. Aspoň v jeho případě.

Protože byla řeč o Krétě. To bylo jasné jako facka, došlo mu to úplně okamžitě. Slušivě opálený prodejce mluvil o Théseovi, Ariadně a vesnici vdov. O Spili, Matale a soutěsce Samaria.

A teď o Rethymnu.

Komisař Van Veeteren polkl. Vytáhl kapesník a znovu si otřel krk, navzdory pomalým ventilátorům, které u stropu vířily vzduch, tu bylo horko jako v peci.

„Proudy se nesmí podceňovat,“ říkal prodejce.

Přesně tak, pomyslel si Van Veeteren.

„Hotel Christos,“ navrhoval mladý adonis. „Jednoduchý, ale dobře udržovaný. Leží uprostřed starého města… do benátského přístavu to budete mít jen minutku.“

Ulrika Fremdliová přikývla. Polobůh se usmál.

„Takže odlet prvního? Dva týdny?“

O Van Veeterena se pokusila závrať. Skoro pubertálně se mu zatočila hlava. Odložil katalog a rychle vstal. Potřebuju na vzduch, pomyslel si. Ty vole. Tohle zavání infarktem.

Na ulici se zastavil ve stínu pod lípou. Vyplivl párátko a silně se kousl do rtu. Musel konstatovat, že se neprobudil, z čehož vyvodil, že se mu to nezdálo.

Do prdele, pomyslel si. Na tohle už jsem starý.

Ve stánku si koupil půl litru minerálky a vypil ji na jeden zátah. Pak se ještě chvíli dohadoval sám se sebou. Byla by hloupost se ukvapit, pomyslel si.

Ještě hloupější by bylo ignorovat znamení, která člověku přijdou do cesty, pomyslel si potom. Ale když už jsem jednou tady…

Znovu vyšel do sluneční výhně. Svižně přešel náměstí a zahnul do Kellnerstraat. Minul několik antikvariátů a nakonec se zastavil na rohu Kupinského ulice. Otřel si čelo a zahleděl se do přeplněné výlohy.

Opatrně, jako by při pokeru nakukoval protihráči do karet.

Ano, ta cedule tu pořád visela.

Přijmu zaměstnance

Možnost spoluvlastnictví

F. Krantze

Už to tady visí aspoň – Van Veeteren se zamyslel – šest týdnů. Opatrně a s úlevou si povzdechl. Ano, od chvíle, co tu cedulku viděl prvně, uplynulo už půl léta.

Ještě chvíli váhal a pak se pomalu vydal zpátky na náměstí. Okousával párátko a pokradmu si prohlížel secesní fasády z přelomu století. Zchátralé, ale pořád ještě pěkné. Vzrostlé lípy vrhaly stín na chodníky. Yorrickova kavárna na rohu. A naproti Winderblattova. Pod jedním stolem funěl bernardýn s jazykem až na chodníku.

Ale jo, pomyslel si. Tady by se dalo žít, a ne že ne.

A když nastupoval do auta, rozhodl se.

Jestli tam ta cedule bude viset ještě v srpnu… tak do toho praští.

Nic složitého na tom není.

Ještě jednodušší pak bylo vyrazit, až se prášilo za kočárem, domů do ulice Klagenburg a telefonicky si objednat zájezd do Rethymna, na Krétu… do hotel Christos, který mu doporučil dobrý přítel. Jednolůžkový pokoj. Odlet prvního srpna, návrat patnáctého.

Když skončil, podíval se na hodinky. Bylo 11:40. Bylo 17. července.

Jet na policejní stanici dřív než na oběd už asi nemá cenu, pomyslel si a pokusil se cítit odevzdaně. Ale nešlo mu to.

Místo toho si obešel kolečko po bytě a ovíval se včerejším vydáním Allgemejne. Ovšem i to bylo v podstatě stejně marné. Van Veeteren si povzdechl. Svlékl si košili ulepenou potem, z lednice si vyndal pivo a strčil do přehrávače cédéčko s Pergolesim.

Život? pomyslel si.

Rozmar, nebo řád?

3

„V horku lidi míň vraždí,“ řekl deBries.

„Blbost,“ odpověděl na to Reinhart. „Samozřejmě je to přesně naopak.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Rooth a zívl.

„Nemají na to energii,“ řekl deBries.

„Ale mají,“ odporoval Reinhart. „Se stoupajícím horkem se ztrácejí zábrany a člověk je ve své podstatě tvor zločinný. Přečtěte si Cizince. Přečtěte si Schopenhauera.“

„Nemám energii číst,“ řekl Rooth. „V tomhle zatraceném vedru.“

„Horko taky posiluje pudové jednání,“ pokračoval Reinhart a zapálil si dýmku. „A není divu. Jen se podívejte, kolik po městě pobíhá polonahých ženských, pak se není co divit, že z toho frustrovaným samcům přeskočí.“

„Frustrovaným samcům?“ vykřikl Rooth. „Co to tady meleš…?“

„No jo,“ zahuhlal deBries. „Měli by se nám probudit vrazi žen, ale zatím se nic neděje.“

„Jen počkejte,“ řekl Reinhart. „Tlaková výše trvá teprve čtyři dny. A kde je sakra komisař, když už jsme u toho? Myslel jsem, že se máme sejít po obědě. A brzy už bude půl druhé.“

DeBries pokrčil rameny.

„Asi hraje badminton s Münsterem.“

„To ne,“ řekl Rooth a zakousl se do jablka. „Münster byl před chvílí u mě.“

„Nemluv s plnou pusou,“ napomenul ho Reinhart.

„To by toho moc nenamluvil,“ řekl deBries.

„Drž klapačku,“ okřikl ho Rooth.

„Jako bych to neříkal,“ řekl Reinhart.

Otevřely se dveře, dovnitř vešel Van Veeteren a za ním v těsném závěsu Münster.

„Dobré ránko, pane komisaři,“ řekl Reinhart. „Vyspal jste se do růžova?“

„Trochu mě zdrželo to horko,“ řekl Van Veeteren na vysvětlenou a posadil se. „Tak co?“

Chvíli bylo ticho.

„Tím ‚Tak co?‘ myslíte co, pane komisaři?“ zeptal se Rooth a znovu kousl do jablka.

Van Veeteren si povzdechl.

„Podejte hlášení!“ řekl. „Na čem sakra děláte? Reinhart první. Pyroman ve Vallaste, předpokládám?“

Reinhart se zamračil a zapálil si dýmku. Neurčitě přikývl. Ke žhářství ve Vallaste došlo před dvěma a půl lety a policie vyšetřování několikrát odložila, ale Reinhart ho v dobách nedostatku jiných vážných zločinů opakovaně znovu vytahoval. Byl to jeho případ a v sázce byla jeho čest, dokud pachatel běhal po svobodě.

Takhle už v policejním sboru uvažoval málokdo, to si komisař uvědomoval, ale zároveň věděl, že zrovna Reinhart ano.

„Mám nějaké stopy,“ přiznal Reinhart. „Říkal jsem si, že by mohlo mít cenu je blíž prošetřit. Pokud teda nemáme jinou záležitost, která by si žádala poněkud větší mozek…“

„Tsss,“ odfrkl si Münster.

„Některé části těla v horku otékají,“ poznamenal deBries.

„Pro mě za mě,“ řekl Van Veeteren. „Klidně se v tom šťourej.“

Opřel se a shovívavě se zadíval na své podřízené. Nebyla to zrovna homogenní skupinka, alespoň navenek. DeBries se před měsícem rozvedl a nově nabytou svobodu využil k omlazení šatníku – dosáhl ovšem výsledku, který připomínal spíše zastydlého zhýralého yuppíka z osmdesátých let. Případně, jak poznamenal Reinhart, rockového zpěváka z let šedesátých, který právě s nevalným úspěchem absolvoval detox a snaží se o comeback. Mumii z Woodstocku. To Rooth se zase – možná z důvodu vlny veder – konečně rozhodl oholit ty svoje rozčepýřené vousy a jeho brada, připomínající dětskou prdelku, teď ostře kontrastovala s opálenými tvářemi a čelem.

Vypadá jako chybějící mezičlánek, pomyslel si komisař.

To Münster vypadal zkrátka jako Münster, i když měl v podpaží propocené skvrny, a Reinhart komisaři vždycky připomínal to, čím nejspíš ve skrytu duše opravdu byl: intelektuálně založeného přístavního dělníka.

A sám Van Veeteren rozhodně také nebyl žádný ideál krásy. Ještě štěstí, že člověk má i duševní stránky, pomyslel si a zívl.

„Pánové, kdy plánujete jet na dovolenou, ať změníme téma?“ zeptal se komisař. To byla možná schůdnější alternativa než podávání hlášení.

„Pátého,“ řekl Reinhart.

„Já příští týden,“ řekl deBries. „Byl bych rád, kdybyste mě už na nic nenasazovali.“

„Já taky,“ řekl Münster. „Ale Jung s Heinemannem to tady v srpnu zvládnou, kdyby se něco semlelo. No a s nimi samozřejmě Rooth a Morenová.“

„Sure,“ řekl Rooth.

„Ty umíš francouzsky?“ zeptal se deBries. „To ses naučil korespondenčně?“

Rooth si prohrábl knírek.

„Fuck off,“ řekl. „Jak praví německé přísloví. Máme pokračovat s tou hotelovou kauzou, nebo pro nás máte ještě něco jiného, pane komisaři?“

„Zmizte,“ řekl Van Veeteren. „A koukejte zatknout Pomperse a Luthersona. Každý ví, že to byli oni.“

„Děkujeme za tip,“ řekl deBries.

On i Rooth odešli z místnosti.

„Lidi jsou ve vedru hádaví,“ poznamenal Münster, když se zavřely dveře. „A ani se jim nedivím.“

„Přesně to jsem se snažil vysvětlit,“ řekl Reinhart. „Máte ještě něco, nebo můžu jít? Kdyby něco, můžete mi zavolat.“

„Zmiz,“ zopakoval komisař a Reinhart se pomalu zvedl k odchodu.

Münster přistoupil k oknu a podíval se ven. Na město a na vedro, které se tetelilo nad střechami domů.

„Jen abychom teď nezakopli o nějakou vraždu nebo tak něco,“ řekl a opřel se čelem o sklo. „Takhle těsně před dovolenou, přesně si pamatuju, jak to bylo před dvěma lety…“

„Ticho,“ přerušil ho komisař. „Ať nezburcuješ zlé mocnosti. A mimochodem, já jsem první dva týdny v srpnu pryč… a nedá se to zrušit. Veškeré mrtvoly budu v těchto týdnech delegovat na tebe a Reinharta.“

„Pěkně děkuju,“ řekl Münster. „Ale já tady od pondělí stejně nejsem.“

Komisař si vzal nové párátko a sepjal ruce za krkem.

„Dal bych si líbit nějaký dvoutýdenní případ,“ řekl. „Klidně za městem, dělat na tom pěkně sám.“

„To věřím,“ řekl Münster.

„Co?“

„To si dovedu představit,“ upřesnil to Münster.

„A co tím chceš říct, intendante?“

„Nic zvláštního,“ řekl Münster. „Někde u moře?“

Van Veeteren se zamyslel.

„No,“ odpověděl, „čert ví, možná spíš u jezera. Konec-konců letím na dovolenou do Středomoří… Máš s sebou raketu, intendante?“

Münster si povzdechl.

„Samozřejmě. Ale není na to dneska trochu vedro?“

„Vedro?“ odfrkl si Van Veeteren. „Na Krétě je touhle dobou průměrná teplota čtyřicet stupňů. Minimálně. Tak dáme hru?“

„Když mě tak hezky prosíte, pane komisaři,“ povzdechl si Münster a poodešel od okna.

„Potom tě zvu na pivo,“ prohlásil Van Veeteren velkodušně. Vstal a párkrát se cvičně rozmáchl ve vzduchu. „Pokud vyhraješ,“ dodal.

„Myslím, že klidně můžu poděkovat předem,“ řekl Münster.

Dneska má nezvykle dobrou náladu, pomyslel si Münster ve výtahu cestou do garáže. Skoro lidskou, dneska se mu určitě přihodilo něco mimořádného.

Spili, říkal si v duchu komisař. Pramen mládí… půl hodiny jízdy půjčeným autem z Rethymna… Vítr jí bude čechrat vlasy a tak dále.

Proč ne?

A hned potom Krantzeho antikvariát.

4

Z čistě fyzikálního hlediska bylo ráno osmnáctého července dokonalé.

Nebe bylo bez mráčku, vzduch čistý a ještě chladivý, tmavá hladina jezera úplně klidná a aspirant Merwin Kluuge uběhl svou sedmikilometrovou trasu po břehu porostlém olšemi v rekordním čase – 26 minut a 55 sekund.

U můstku pro malé loďky si spokojeně vydechl, protáhl se a pak pomalým klusem zamířil k řadovému domku, kde se osprchoval, pak dal vařit vodu a vzbudil svou plavovlasou manželku tak, že ji opatrně a láskyplně pohladil po břiše, v němž už šest měsíců nosila jeho plod a naději.

Řadový domek byl ještě mladšího data. Jeho majiteli se stali teprve před osmi týdny – s laskavým finančním přispěním tchyně a tchána – a Kluugeho se zde stále ještě zmocňoval jakýsi panenský obdiv, když se ráno probouzel. Když se chodidly dotýkal vínového koberce v ložnici. Když procházel pokojem a hladil strukturované tapety a dřevěné obložení, v němž se ještě držela vůně čerstvého dřeva jako příslib netušených možností a zaslouženého úspěchu. A když zaléval květinové záhonky nebo sekal trávník sousedící s lesem, pociťoval vřelou a nezkalenou vděčnost vůči životu.

Všechno se najednou urovnalo, úplně bez varování. Život vjel na novou, sluncem prozářenou kolej, na které on s Deborou byli jedinými vagóny bezpečného a stabilního vlaku s cílovou stanicí Budoucnost, a zjištěním jejího těhotenství – nebo spíš jeho zveřejněním – najednou všechno zapadlo na svoje místo. Vzali se o pouhé dva týdny později, a když si Merwin Kluuge tohoto krásného letního rána opatrně pohrával s jemnými, pouhým okem sotva viditelnými chloupky na manželčině vzdutém bříšku, náhle ho zaplavil pocit, který se podobal náboženskému vytržení.

„Čaj, nebo kávu?“ zeptal se něžně.

„Čaj,“ zamumlala Deborah, aniž by otevřela oči. „Přece víš, že kávu už tři měsíce nepiju. Proč se ptáš?“

A jo vlastně, pomyslel si Kluuge a šel do kuchyně pro podnos.

Pak se spolu nasnídali v posteli, přitom se dívali na ranní vysílání v nové televizi se sedmadvacetipalcovou úhlopříčkou, Kluuge znovu zlehka přejížděl po napjaté kůži na Debořině břiše a čekal na kopance nebo jiné hmatatelné známky existence Merwina juniora, a přesně úderem tři čtvrtě na osm opustil své tetelivé domácí štěstí.

Z garáže vyvedl kolo s dvanácti převody, kalhoty si stáhl sponkami, na nosič připevnil tašku s dokumenty a vyjel.

Přesně o jedenáct minut později zabrzdil na Kleinmarcktu. Náměstí bylo ještě skoro liduprázdné, jen tři nebo čtyři stánkaři před radnicí vyklápěli pulty a vybalovali ovoce a zeleninu. Kolem tryskající fontány se z nedostatku jiné činnosti procházeli vypasení holubi. Kluuge zaparkoval kolo u stojanu před policejní stanicí, zamkl ho na dva zámky a setřel si z čela kapku potu. Pak vešel dovnitř poloprůhlednými skleněnými dveřmi, pozdravil slečnu Millerovou na vrátnici a zamířil do kanceláře policejního náčelníka.

Posadil se za masivní psací stůl, sundal si z kalhot cyklistické sponky a otevřel na první stránce poznámkový blok, který ležel vedle telefonu.

Zmizela dívka??? stálo v něm.

Vyhlédl z okna, které slečna Millerová pootevřela, a zadíval se na kvetoucí bez. Že je to bez, to mu řekl policejní náčelník, že kvete, to viděl každý.

Z čistě fyzikálního hlediska bylo stále ještě dokonalé ráno, ale co se týkalo služebních povinností Merwina Kluugeho coby zastupujícího policejního náčelníka, začínaly se na jasné obloze pomalu objevovat nepříjemné mráčky.

Přinejmenším jeden.

Přesněji řečeno jeden.

„Dovolená,“ řekl před časem komisař Malijsen a dvěma prsty mu zaťukal na klíční kost. „Doufám, že sakra víš, co znamená dovolená. Božský klid. Samota a soukromí. Jehličnatý les a čistý vzduch a rybaření v nových vodách. Pronajal jsem si tu chajdu za svoje těžce vydělané peníze a hodlám tam zůstat tři týdny, i kdyby nás mezitím napadli Japonci. Pochopil jste to, aspirante?“

Že Japonci dříve nebo později přichystají světu nový – a mnohem lépe zrežírovaný – Pearl Harbor, to bylo krédo policejního náčelníka Malijsena už třicet let a náčelník jen zřídkakdy promarnil příležitost ho použít.

„Povedeš to tady. Je načase, aby ses postavil na vlastní nohy, pokud nechceš do konce života smolit papíry a šlapat na paty Marckxovi.“

Sestavovat a odesílat měsíční zprávy z policejního okrsku Sorbinowo skutečně tvořilo lví podíl Kluugeho obvyklých pracovních povinností, bylo tomu tak už od doby, kdy téměř před třemi lety nastoupil do služby, a mělo tomu tak být až do dne – vzdáleného ještě deset let –, kdy Malijsen z titulu svého věku uprázdní své místo a začne si užívat klidného stáří před televizí. Nebo na rybách. Nebo při stavbě obranných valů proti stále nevyhnutelnější invazi žlutých šikmoočků.

Podle Kluugeho náhledu na svět a jeho obyvatele nebyl policejní velitel Malijsen tak úplně normální a s tímto se možná někteří občané Sorbinowa ztotožňovali, avšak zdaleka ne všichni. O Malijsenovi se říkalo – navzdory jeho jisté originalitě –, že je chlap na svém místě a že ve svém okrsku udržuje hranici mezi dobrým a špatným, mezi darebáky a slušnými lidmi, hezky jasnou a zřetelnou. Dokonce i tak pochybný zjev jako Edward Marcx – žhář, mukl, cholerický alkoholik a rváč – jednou, pravděpodobně v souvislosti s některým svým zatčením, kvality policejního velitele hořce docenil:

„Mimořádně odpornej parchant, ale srdce a prdel má na svým místě!“

A pod závěrečnou část této charakteristiky byl Kluuge ochoten se podepsat.

Ve dveřích Malijsen nakonec na chvíli zvážněl. Na okamžik přerušil příval slov a povytáhl obočí.

„Zvládneš to tady, že jo?“

Kluuge odpověděl pečlivě odměřeným odfrknutím. Ne příliš hrubým. A ne nervózním.

„Samozřejmě.“

Malijsen přesto vytušil zaváhání a vytáhl z peněženky vizitku.

„Hlavně mě krucinál neruš zbytečně. Ve vesnici je sice telefon, ale já tu dovolenou potřebuju, abych se přenesl přes Lilian.“

Lilian byla Malijsenova žena, která trpěla rakovinou a po několika letech více či méně heroického utrpení se jí konečně dostalo smilování a opustila pozemský svět. Utlumená drogami, pouhý stín stínu sebe sama… To se stalo v půlce března, Kluuge se zúčastnil jejího pohřbu spolu s Deborou, která si všimla, že komisař sice uronil nějakou tu slzu, ale zase netruchlil přes míru.

„Kdyby se tady něco posralo, vždycky můžeš místo mně zavolat V. V.,“ řekl mu Malijsen. „To je můj starý kolega a dluží mi laskavost.“

Malijsen mu podal vizitku a Kluuge si ji zastrčil do náprsní kapsy, aniž by se na ni podíval.

O čtvrt hodiny později už se usadil za mohutný stůl a těšil se na tři týdny ničím nerušeného výkonu prestižního úřadu.

To bylo před šesti dny. Minulý pátek. Dnes byl čtvrtek. Poprvé ta žena zavolala v úterý.

Podruhé včera.

Do prdele, pomyslel si Kluuge a hypnotizoval vizitku se známým jménem. Chvíli ji převracel v ruce a přitom vzpomínal na to, co se stalo před dvěma dny.

„Chce s vámi mluvit nějaká paní.“

Kluuge si všiml, že slečna Millerová se vyhýbá oslovení „pane náčelníku“. Dělala to tak od začátku, nejdřív ho to trochu štvalo, ale teď už to ignoroval.

„Po telefonu?“

„Ano.“

„Vezmu to.“

Kluuge zvedl sluchátko a stiskl bílé tlačítko.

„Policie?“

„Ano.“

„Zmizela jedna dívka.“

Hlas v telefonu byl tak slabý, že se Kluuge musel snažit ze všech sil, aby ho vůbec slyšel.

„Dívka? S kým mluvím?“

„To vám nemůžu říct. Ale z Waldingenu zmizela dívka.“

„Z Waldingenu? Mluvte trochu víc nahlas.“

„Z tábora Čistého Života ve Waldingenu.“

„Myslíte tu sektu?“

„Ano. Z jejich konfirmačního tábora ve Waldingenu zmizela dívka. Víc vám říct nemůžu. Musíte to řešit.“

„Počkejte. Kdo jste? Odkud voláte?“

„Musím končit.“

„Ještě moment…“

Pak se hovor přerušil. Kluuge dvacet minut přemýšlel. Potom nařídil slečně Millerové, aby mu našla telefonní číslo do Waldingenu – tam koneckonců nebylo nic než to staré rekreační středisko –, a o chvíli později tam zavolal.

Telefon zvedla žena s jemným hlasem a Kluuge ji sdělil, že má informace, že jim z tábora zmizela nějaká dívka. Žena na druhém konci působila upřímně překvapeně a řekla mu, že ještě před dvěma hodinami u oběda nechyběl vůbec nikdo.

Kluuge jí poděkoval a položil to.

Podruhé mu zavolala včera. Půl hodiny před koncem pracovní doby. Slečna Millerová už šla domů a telefon z vrátnice byl přesměrovaný na linku policejního náčelníka.

„Prosím. Tady policejní náčelník Kluuge.“

„Nic jste neudělali.“

Tentokrát měla hlas trochu silnější. Ale bezpochyby to byla ta samá žena. Stejný napjatý, nuceně klidný tón. Mohlo jí být tak čtyřicet až padesát, ale Kluuge dobře věděl, že odhady věku mu zrovna moc nejdou.

„S kým mluvím?“

„Volala jsem vám včera, že zmizela jedna dívka. A vy jste nic neudělali. Nejspíš ji zavraždili, jestli nic neuděláte, budu se muset obrátit na média.“

V tu chvíli Kluuge pocítil první náznak paniky. Polkl a horečně přemýšlel.

„Jak víte, že zmizela? Já jsem to prověřoval. Ve Waldingenu nikdo nechybí.“

„Vy jste tam volal a ptal se? Samozřejmě že vám to popřeli.“

„Provedli jsme jisté kontroly.“

Kluuge osobně to považoval za dobrý výraz, ale žena na druhém konci linky se nedala odbýt.

„Jestli nezasáhnete, zabijou další.“

Načež v lince cvaklo. Kluuge zůstal chvíli sedět se sluchátkem v ruce, pak to položil a zahleděl se na portrét Lilian Malijsenové ve svatebním závoji, který stál v rohu stolu ve zlatém rámečku.

Panebože, pomyslel si. Co když mluví pravdu!

O Čistém Životě už toho hodně slyšel. A četl. Vyrozuměl z toho, že tahle sekta provozuje ledasco.

Mluvení jazyky.

Vymítání ďábla.

Sexuální rituály.

Ale to poslední jsou určitě jen zlomyslné pomluvy. Zlé jazyky a stará dobrá závist. Kecy! pomyslel si Kluuge a jal se znovu pozorovat bez, ale někde v nitru – možná přímo v emočního centru, aby použil Debořin nejnovější oblíbený výraz – věděl, že tohle je vážné.

Vážné. Ta žena měla v hlase něco zvláštního. A zvláštní byla i celá situace: jeho až nestoudně uspořádaný život, Deborah, řadový domek, zastupování náčelníka, dokonalá rána… Bylo vlastně jedině spravedlivé, že se stalo něco takového.

Protože jak říkal jeho otec, rovnováha musí být. Mezi plusy a minusy. Mezi úspěchy a pády. Jinak člověk nežije.

Kluuge si strčil do pusy tužku. Začal ji nesoustředěně okusovat a přitom si představoval možné Malijsenovy reakce, kdyby se třeba ukázalo, že v jeho okrsku našli zavražděnou holku a že policie dostala tip, ale ignorovala ho. A pak se pokusil představit si, jaké by to mělo následky, kdyby narušil Malijsenův božský klid při rybaření. Ani v jednom případě neuzřel Kluugeho vnitřní zrak výjevy nijak pozitivní. A nijak zvlášť prospěšné pro pokračování jeho kariéry.

Čistý Život? pomyslel si.

Zmizelá dívka?

Ani by se tomu nedivil.

Ani co by se za nehet vešlo.

Odhodlaně zvedl telefon a vytočil číslo na policii v Maardamu.

5

„Ruční granát?“ zeptal se policejní ředitel.

„Jednoznačně,“ odpověděl Reinhart. „Sedmsetpětačtyřicítka. Vletěl dovnitř oknem, skutálel se po podlaze a vybuchl pod pódiem. Šílená klika, jen osm zraněných a všichni to přežijí. Kdyby to bouchlo na tanečním parketu, měli bychom tucet mrtvých…“

„Minimálně,“ řekl deBries a narovnal si vínovou hedvábnou šálu, která se mu trochu shrnula.

„Nepotřebuješ s tím šátkem pomoct?“ zeptal se Rooth.

„A co bylo dál?“ rychle je přerušil Münster.

„Pak pokropil auta samopalem,“ pokračoval Reinhart. „Sympatický kluk, o nějakých zábranách se u něj nedá mluvit.“

„Panebože,“ řekla Ewa Morenová. „A ještě pořád je na svobodě?“

„Asi nabíjí na večer,“ řekl Rooth. „Měli bychom ho chytit.“

„Voják z povolání?“ zeptal se Jung.

„To je klidně možné,“ odpověděl Reinhart.

„Promiňte,“ řekl Heinemann, který přišel pozdě. „Mohli bychom si to vzít od začátku? Já jsem to slyšel jenom ve vysílačce.“

Policejní ředitel Hiller si odkašlal a kapesníkem si otřel spánky.

„Tak dobře,“ řekl. „Reinhart tam byl, takže vám to zrekapituluje. A pak samozřejmě musíme zmobilizovat jednotky…“

Reinhart přikývl.

„Diskotéka Kirwan,“ spustil. „Ve Zwille poblíž Velkého náměstí. Plná lidí. Těsně po půl třetí dneska ráno – zavírají ve tři – neznámá osoba vhodila dovnitř otevřeným oknem ruční granát. Výbuch byl slyšet v celém centru města, ale jak jsem říkal, škody byly malé, protože granát vybuchl pod pódiem. To už mimochodem neexistuje. Kapela, která tam hrála deset minut předtím, pořád existuje… ale asi jí není zrovna do zpěvu.“

Otevřely se dveře a vešel Van Veeteren.

„Pokračujte,“ řekl a posadil se na židli. Policejní ředitel se podíval na hodinky. Reinhart povytáhl obočí a pak pokračoval.

„Osm těžce zraněných, nikdo ale není v ohrožení života. Asi dvacítku lidí s lehčími zraněními rozvezli do nemocnic, do Rumfordu a Gemejnte, ale většinu z nich propustí během dneška. Pár svědků vidělo z místa činu utíkat muže…“

„Moc toho zrovna nemáme,“ poznamenal Jung. „Byla tma a viděli ho z velké dálky. Ale každopádně jsou si jistí, že to byl muž.“

„Ženy se takhle nechovají,“ řekl Rooth. „Aspoň ne ty, co se s nimi stýkám já.“

„Typické mužské chování,“ řekla Morenová. „Souhlasím.“

Policejní náčelník podrážděně zaťukal na stůl propiskou.

„A dál?“ zeptal se Münster. „Co ta auta?“

Reinhart si povzdechl.

„Zhruba o půl hodiny později někdo – doufejme, že ten samý debil, jinak máme co do činění se dvěma – střílel na zaparkovaná auta na parkovišti před keymerským kostelem. Pravděpodobně odněkud z Weiverského parku. I to bylo slyšet po celém městě… Trvalo to asi patnáct dvacet vteřin a střelce nikdo neviděl. Samopal. Tak dvě tři dávky. Odhadem zhruba třicet výstřelů.“

„Klempje, Stauff a Joensuu jsou v terénu a ta auta prohlížejí,“ řekl Jung. „A Krause si vzal na starost majitele aut.“

„Bezva úkol,“ řekl deBries.

„Nepochybně,“ řekl Reinhart. „Ale Krause bude asi potřebovat pomoct. Je jich dohromady dvanáct, z toho dvě německé rodiny, které tudy jen projíždějí.“

„Bílé mercedesy,“ dodal na vysvětlenou Jung.

Van Veeteren vstal.

„Promiňte,“ řekl. „Zapomněl jsem si u sebe párátka. Hned jsem zpátky.“

Zmizel a v místnosti se rozhostilo ticho.

„Hm,“ řekl Hiller po chvíli. „To je opravdu k vzteku. Takhle uprostřed prázdnin.“

Nikdo ze shromážděných nehnul ani brvou. Jung zadržel dech.

„Hm,“ zopakoval Hiller. „Na tohle samozřejmě musíme nasadit spoustu lidí. Všechny dostupné zdroje, pochopitelně se jedná o šílence, který může znovu udeřit. Kdykoli. Tak co? Kdo by se toho mohl ujmout?“

Reinhart zavřel oči a Münster si začal zkoumat nehty. DeBries odešel na záchod.

„Do prdele,“ řekl Rooth.

„Tak fajn,“ řekl Reinhart o dvacet minut později a ponuře si zamíchal kávu. „Já si to vezmu na starost. Ale chci na to ještě Junga a Rootha. A aspoň ze začátku taky Münstera.“

„Dobře,“ řekl Van Veeteren. „Je to tvoje.“

Reinhart si odfrkl.

„Co vám chtěl ten náš zahradník? Něco jsem zaslechl.“

Van Veeteren pokrčil rameny.

„Nevím.“

„Nevíte?“

„Ne. Chtěl jsem si zajít na oběd, než za ním půjdu.“

„Oběd?“ zeptal se Reinhart. „A to je co?“

Van Veeteren se zahleděl na okousané párátko a pak ho hodil do prázdného kelímku.

„Znáš majora Greubnera?“

Reinhart se zamyslel.

„Ne. Měl bych?“

„Občas si s ním zahraju šachy. Rozumný chlap. Možná by nebylo od věci ho poprosit, aby se nad tou záležitostí trochu zamyslel.“

„Nad tím šílencem?“

Van Veeteren přikývl.

„Tady ve městě je jen jeden pluk. A pokud vím, ruční granáty se ještě nezačaly prodávat v potravinách.“

Reinhart chvíli sledoval sedlinu ve svém kelímku.

„Ale možná že mám špatné informace?“ nadhodil Van Veeteren.

„Člověk nikdy neví,“ konstatoval Reinhart. „Máte na něj číslo?“

Van Veeteren ho našel a napsal ho na papírek.

„Díky,“ řekl Reinhart. „No nic, povinnosti volají. Přeji vám dobrou chuť, pane komisaři.“

„Děkuji pěkně,“ řekl komisař.

„Jen vstup,“ řekl Hiller.

„Už jsem vstoupil,“ řekl Van Veeteren a posadil se.

„Prosím, posaď se. Souhlasíš s tím, že si toho šílence vezme na starost Reinhart?“

„Jistě.“

„Hm. A ty tedy vyrážíš na dovolenou třicátého prvního července?“

Van Veeteren přikývl. Hiller se ovíval oběžníkem z ministerstva vnitra.

„A pak? Přece to nemyslíš vážně, že ne?“

Van Veeteren mlčel.

„Určité pochybnosti jsi měl už dřív. Tak proč bys měl končit zrovna tentokrát?“

„Uvidíme,“ řekl Van Veeteren. „Definitivně vám to sdělím v srpnu, ale spíš to tak vypadá… Jen jsem si myslel, že bych vás měl informovat. Máte přece rád, když vás o všem informujeme.“

„Hm,“ řekl policejní ředitel.

„Co jste mi chtěl?“ zeptal se Van Veeteren.

„Jednu takovou věc.“

„Reinhart se o něčem zmiňoval.“

„Volal mi policejní náčelník ze Sorbinowa.“

„Ze Sorbinowa?“

„Ano.“

„Malijsen?“

„Ne, nějaký jeho zástup přes léto.“

Hiller vyndal ze složky lístek.

„… Kluuge. Působil trochu nezkušeně, prý má na krku nějaké zmizení.“

„Zmizení?“

„Ano.“

„To nesežene pomoc někde blíž?“

Hiller se naklonil přes stůl a pokusil se nakrčit čelo.

„To jistě ano. Ale tenhle Kluuge prý dostal rozkaz obrátit se na nás, kdyby se něco stalo… od svého velitele. Než jel na dovolenou. Wilfred Malijsen… Ty se s ním znáš?“

Van Veeteren zaváhal.

„Povrchně.“

„Myslel jsem si to,“ řekl Hiller a zase se opřel. „On totiž chce přímo tebe. Upřímně řečeno… upřímně řečeno si myslím, že je v tom nějaký zakopaný pes, ale když už jsi přesvědčil Reinharta, tak tam klidně můžeš jet.“

Van Veeteren neodpovídal. Zlomil párátko a upřeně se na svého nadřízeného zahleděl.

„Jen to tam trochu omrkneš,“ řekl Hiller. „Den, maximálně dva.“

„Zmizení?“ povzdechl si komisař.

„Ano,“ řekl Hiller. „Nějaká mladá dívka, pokud jsem to dobře pochopil. Prosím tě, co bys nechtěl? Idyličtější místo než Sorbinowo abys touhle roční dobou pohledal…“

„Co jste myslel tím zakopaným psem?“

Na okamžik se zdálo, že se náčelník začervenal.

Ale nakonec to asi bylo jen jeho pravidelné každodenní krvácení do mozku, pomyslel si Van Veeteren a hned si uvědomil, že tenhle výraz si vypůjčil od Reinharta. Vstal.

„Allright,“ řekl. „Pojedu tam a kouknu se na to.“

Hiller mu podal papír s informacemi. Van Veeteren si ho dvě vteřiny prohlížel a pak ho strčil do kapsy.

„Ta hortenzie vypadá dost schlíple,“ řekl potom.

Policejní ředitel si povzdechl.

„To není hortenzie,“ vysvětlil, „ale aspidistra… a měla by horka snášet dobře, ale zjevně je dobře nesnáší.“

„Tak to asi nesnáší něco jiného,“ řekl Van Veeteren a obrátil se k řediteli zády.

6

Mezi informacemi bylo i Kluugeho soukromé telefonní číslo a komisař mu zavolal, jakmile se vrátil domů. Telefon zvedla nějaká mladá žena a stručně mu sdělila, že zastupující policejní náčelník se právě nachází ve sprše a že to má zkusit později. Van Veeteren jí objasnil, kdo je, a navrhl, aby se raději aspirant ozval jemu, pokud tedy má skutečně něco na srdci.

Kluuge zavolal tři minuty nato a rozhovor to byl velmi krátký. Van Veeteren odjakživa nesnášel telefonování, a když usoudil, že by na té historce mohlo být alespoň zrnko pravdy, domluvil si s aspirantem schůzku na další den.

Když už nic jiného, aspoň si ověřím, jak je to s tou idyličností, pomyslel si v duchu.

„Vezmu si auto,“ řekl aspirantovi. „Přijedu kolem dvanácté. A informovat mě můžete u oběda.“

„Velmi rád,“ řekl Kluuge. „A děkuji za pomoc.“

„Nemáte zač,“ řekl Van Veeteren a položil to.

Pak se na chvíli zamyslel. Nakonec se rozhodl zůstat doma, donesl si chleba, pivo, klobásu, sýr a olivy a posadil se pod markýzu na balkóně. Po prvním doušku se zase zvedl a zamířil zpátky do bytu. Mezi cédéčky našel Erika Satieho. Pustil si Gymnopedies a vrátil se na balkón vychutnat si letní večer.

Wilfred Malijsen, pomyslel si. Ten starý cvok.

A zatímco vdechoval vůni kvetoucích lip, která se sem linula přes zábradlí, a zatímco slunce zapadlo za taškovou střechu pivovaru Kroelsch, zabloudil ve vzpomínkách ke svému první a jedinému setkání s tímto vzdáleným kolegou.

Uvědomil si, že se odehrálo už před více než dvaceti lety a že by možná stálo za to vylovit ho z kalných vod studnice zapomnění.

Byl to rok 1978, pomyslel si. Nebo možná 1979.

Týdenní konference pro vyšší policejní důstojníky a kriminalisty, nebo tak něco. Doba: sklonek podzimu, říjen nebo listopad. Místo: turistický hotel s pár hvězdičkami na pobřeží v Lejnici. Účel: ztracen v temnotě času.

K události, díky níž byla tato konference pamětihodnější než jiné podobné obskurní akce, došlo – pokud Van Veeterena neklamala paměť – ve středu, po třech nebo čtyřech dnech plných zasedání s vousatými psychology v sandálech, marných skupinových aktivit a čím dál delších večerů v barech a hospodách. Jakýsi mladý desperát, který se ubytoval ve stejném hotelu jako tento policejní kontingent, se zabarikádoval v pokoji spolu s dívkou, již tam dostrkal se zbraní v ruce.

Touto zbraní – jak se ukázalo velmi brzy – byl kalašnikov a mladík po policistech žádal, aby mu přivedli jeho bývalou přítelkyni spolu s milionem guldenů, jinak že ze své blonďaté rukojmí (která byla ještě ke všem neštěstím ve třetím měsíci těhotenství) a všech rádoby hrdinů, kteří se budou ochomýtat moc blízko, nadělá fašírku.

Časový rámec neponechával policii moc prostoru pro strategický kalkul: dvě hodiny a ani o minutu déle.

Protože podmínky byly prakticky nesplnitelné – mimo jiné se dotyčná bývalá snoubenka zrovna nacházela na dovolené někde v Itálii, a stejně by nejspíš nebyla moc ochotná ke spolupráci –, rozhodlo se místní policejní vedení po poradě s nejvýše postavenými účastníky konference provést osvobozovací akci. Za názorových rozepří rychle vznikl plán a kdosi rozhodl, že Van Veeteren je vhodný kandidát na jednu z hlavních rolí, a tak se po sérii více či méně vydařených šachových tahů náhle ocitl v pokoji spolu s desperátem a rukojmí. Podle plánu měl domanévrovat mladíka k oknu a tam s ním vyjednávat alespoň deset vteřin, aby odstřelovači na protilehlé střeše měli čas ho zaměřit a zlikvidovat dvěma až třemi dobře mířenými ranami do hlavy a hrudníku.

Tedy toho desperáta, ne Van Veeterena.

Mladík ovšem s naplánovaným scénářem nebyl zrovna srozuměn. Místo aby se postavil k oknu, zatlačil Van Veeterena do rohu místnosti a vyzval ho, aby zavřel oči a pomodlil se ke svému stvořiteli, pokud se domnívá, že nějakého má.

Van Veeteren si v tom chvatu na žádné vhodné božstvo nevzpomněl, a tak z nedostatku jiného nápadu začal počítat do deseti, a když dospěl k sedmičce, ozvala se z balkónu rána a na scénu vstoupil Malijsen – podle plánu, u jehož vzniku nikdo jiný nebyl a o jehož existenci nikdo netušil. Van Veeteren pootevřel oči právě včas, aby viděl, jak Malijsen spustil palbu a proměnil mladíkovu hlavu v cosi zcela nepopsatelného, rozhodně však ne kaši, v cosi, co Van Veeterena ještě po letech občas uprostřed noci budilo ze sna.

„Máte štěstí, zrovna jsem měl cestu kolem,“ zněl Malijsenův první komentář.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dívka, která nikomu nechyběla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.