Jan Bauer

CÍSAŘ TÁHNE DO VÁLKY

V tajných službách Otce vlasti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer 2015

© Obálka Zdenka Gelnarová 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7100-9

Kdož pak budete kralovat po mně, ozdobeni korunou královskou, pomněte, že i já jsem kraloval před vámi a že jsem obrácen v prach a v hlínu červů. Podobně i vy upadnete v nic, přecházejíce jako stín a jako květ polní. Co je platna urozenost nebo hojnost věcí, není-li přidáno čisté svědomí s pravou vírou a s nadějí na svaté vzkříšení?

Karel IV. Lucemburský

Karel IV. Lucemburský. Vlastní životopis. Praha: Vyšehrad 1970, z latiny přeložil Jakub Pavel.

Léta od narození Ježíše Krista 1370

I

Dominikán Pavel klečel před oltářem ponořen do soustředěného rozjímání. Takové chvíle mu přinášely tolik potřebné uvolnění, myšlenky nacházely ten správný směr a připadalo mu, jako by v těch chvílích osvobozujícího ticha dostávaly křídla. Měl toho rozhodně zapotřebí. Byl na cestě do Říma ke Svatému otci s poselstvím svého přítele císaře a krále Karla a zároveň se hlásil do papežských služeb. Právě tahle dvoudomost, kterou mu oba jeho na sebe vzájemně nevražící zaměstnavatelé – císař a papež – vyčítali, byla problémem, jenž v něm vyvolával jistou roztrpčenost a vnitřní rozervanost. Místo toho, aby císař a papež společně vedli křesťanský svět, dostávali se do malicherných sporů, což dominikánovi vadilo především u Lucemburka, jehož považoval za velkorysého a moudrého. Na druhou stranu se Karlovu chování nemohl příliš divit. Urban V. nebyl právě vhodnou osobou na svatopetrský stolec. Tento původně benediktinský opat z Marseille byl sice nadmíru zbožný, ale nevyznal se v jemné diplomatické hře, jaká byla pro náměstka Kristova nezbytná, a leckdy příliš podléhal svým pudům a vášním. Navíc poté, co zemřel Pavlův přítel kardinál Albornoz, ztratil svého nejzdatnějšího obránce. A to v době, kdy tajná sekta Uhlířů stále představovala trvalé a alespoň na italské půdě všudypřítomné nebezpečí! Jestlipak ještě žije onen obávaný Doktor, který měl mimo jiné na svědomí smrt třetí Karlovy manželky, Anny Svídnické? Pavel už o něm dlouho neslyšel, ale to nemuselo nic znamenat. Kdykoliv se dal čekat nový úder tohoto velmistra temných úkladů. Však také papež, rodem Francouz, tedy pro Uhlíře nenáviděný cizinec a uchvatitel Svatého stolce, vážně pomýšlel na návrat do Avignonu. V Římě se totiž necítil bezpečně. Jenže o tom Pavel mnoho nevěděl. Spěchal ke Svatému otci s císařovým vzkazem naléhajícím, aby neopouštěl Věčné město. „Jestli se, Svatosti, vrátíte do Avignonu, bude to znamení vaší porážky,“ psal Karel ve svém poselství. Vezme si však vlastní důležitostí posedlý Urban V. jeho slova k srdci? Poslechne ho? Dominikán Pavel o tom vážně pochyboval, přesto doufal, že jeho mise nebude tak docela marná…

Uprostřed hlubokých úvah ho do přítomnosti vrátil nenadálý hluk, nebo spíše jen trochu hlasitější šramot. Kdosi nedaleko od něj snad zakopl nebo se prudčeji otočil, každopádně chvíle rozjímání byla tatam a dominikán pohoršlivě zvedl hlavu, aby se podíval, kdo ho to vlastně vyrušil. Chrámová loď se utápěla v šeru, do něhož pronikalo denní světlo úzkými okny s barevnými vitrážemi, a díky tomu získával interiér kostela svatého Tomáše přízračnou tajemnou atmosféru. Na nástěnných freskách, sochách a deskových obrazech to rozehrávalo uchvacující hru barev, která spolu s vůní kadidla a tajícího vosku hořících svící vytvářela ideální prostředí pro zbožné vytržení. Když se Pavel podíval po příčině rušivého zvuku, zprvu viděl jen změť barevných skvrn a teprve postupně se jeho oči dokázaly natolik zaostřit, aby rozlišily předměty v blízkém okolí. A právě tehdy na okamžik spatřil povědomou mužskou tvář. Byl to jen mžik, jen chvilka, než se ten cizí obličej zase propadl do tmy a chrámovou lodí se rozezněly tiché vzdalující se kroky čísi škorní. Kdo to jenom je, napadlo Pavla a puzen zvědavostí vstal, přežehnal se křížem a vydal se za rychle mizející siluetou. V duchu si přitom vyčítal, že jeho hlava je už stará a unavená. Zatímco dříve by hned věděl, koho to spatřil, dokázal by povědomou tvář spojit s konkrétním jménem, teď tonul v rozpacích a nebyl si jist. Ale o to větší ho hnala zvědavost. Letitá zkušenost špeha ve službách papeže či císaře a kdysi před mnoha lety i Svaté inkvizice se v něm nezapřela a jakýsi podvědomý signál ho vyzval k tomu, aby se co nejrychleji snažil zjistit, co je ten neznámý známý vlastně zač. A tak rychle vyšel z kostela na nevelký rynek obklopený výstavnými, byť už trochu omšelými paláci, jaké se stavěly jen zde, pod Alpami na severu Itálie.

Oproti tichu chrámu tady panoval náramný hluk, ze všech sil křičeli prodavači ryb a ovoce, řezníci hlasitě nabízeli porcované maso a pekaři chlebové placky a preclíky, své zboží vychvalovali brašnáři a sedláři a do toho volal jakýsi potulný mnich v ukoptěném hnědém hábitu menších bratří, že přijde konec světa. Pavel se rozhlédl po osobě, která ho v kostele vyrušila z rozjímání, ale než stačil očima přehlédnout celý rynek, ozvala se za jeho zády hromová rána, tlaková vlna s ním smýkla na hrbolaté dláždění a snesla se na něho sprška skleněných střepů z rozbitých oken. Kupecké stánky popadaly a jejich majitelé se všemožně snažili chránit svoje zboží.

„Konec světa!“ zavyl potulný mnich. „Hospodin udeřil ve spravedlivém hněvu! Strachujte se, ubozí hříšníci!“ Ječel a hlas mu samým rozčilením přeskakoval. Jeho jekot Pavla dokonale probral z počátečního omámení. Pokusil se postavit na nohy a vida, šlo to! Ohlédl se a viděl, jak rozbitými okny se z kostela svatého Tomáše valí dým. Teprve teď mu docházelo, co se stalo. Kdosi, zřejmě ten, jehož tvář mu byla povědomá, zapálil v chrámové lodi nálož benátského černého prachu. Jistě se tak nestalo náhodou. Právě on, dominikán Pavel, agent ve službách císaře Karla a papeže Urbana, se měl zřejmě stát obětí tohoto výbuchu. Nebylo pochyb, ta tvář, ta povědomá tvář byla tváří obávaného Doktora, předáka Uhlířů. Znamená to tedy, že ho sledují, že mu jsou v patách, a pokud se jim to nepodařilo tentokrát, jistě pokus o jeho zabití zopakují.

Pavel rychle uvažoval a napadlo ho, že aby se zbavil Uhlířů, mohl by předstírat svou smrt. Bude se muset vrátit do kostela a na místě výbuchu zanechat svůj černý plášť nebo něco jiného ze svého oblečení, aby vznikl dojem, že tu byl roztrhán člověk. Na rynku nyní vládl naprostý zmatek. Jistě sem brzy dorazí městská milice, pak už nebude mít na nic čas. Dominikán přeskočil několik povalených stánků, pošlapal rozsypaná jablka a hrušky, a zatímco ostatní lidé prchali opačným směrem od kostela, on vklouzl do chrámové lodi. Ještě byla plná čpavého dýmu, nejdříve zakopl o převrácenou lavici a přes podrážku opánků ucítil skleněné střepy. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval a zjistil, že největší spoušť je po pravé straně oltáře, kde vybuchlá nálož napáchala nejrozsáhlejší škody. Přímo v podlaze z mramorových desek zela temná díra, výbuch zřejmě odkryl vstup do hrobky. Kolem se válely výbuchem povalené sochy světců, některé s utrhanými údy a hlavami, a potrhané praporce. Pavel rychle svlékl svůj černý plášť a mnišskou kutnu a zůstal jen v košili a ve spodkách. Plášť a kutnu pak nožem trochu rozpáral, aby to vypadalo, že je rozerval výbuch a pohodil je na okraj otvoru do podzemní hrobky. Nyní se bude muset nenápadně dostat do hostince U Červeného srdce, kde má uložena svá zavazadla, a převléci se do světského šatu. Vzhledem ke zmatku, který jistě po výbuchu v ulicích zavládl, to nebude nijak obtížné. Vydal se chrámovou lodí zpátky k východu. Jenže v té chvíli ho zaskočil nenadálý křik.

„To on to způsobil!“ zvolal chlapík v modrém kabátci městské milice a namířil na něj svoji sudlici.

„Mýlíš se, synu,“ vlídně se usmál Pavel a honem přemýšlel, jak se dostane z této nepříjemné situace. „Výbuch černého prachu mi zničil oděv. Jsem vyslanec císaře Karla…“

„Lžeš,“ obořil se na Pavla druhý z mužů městské milice, podle klobouku s peřím a mečem po boku zřejmě její velitel. „Jak to, že nejsi zraněn, když prý máš zničený šat? Nepochybně to ty máš na svědomí znesvěcení kostela svatého Tomáše!“

„Mohu se prokázat listinou císaře Karla,“ opáčil klidně Pavel, ale v té chvíli si uvědomil, že dotyčný dokument se nachází v jeho zavazadlech v hostinci.

„Je nepochybně ukrytá v tvém spodním prádle,“ uchechtl se velitel milice a přikázal svým mužům: „Chlapi, chopte se ho a zavřete ho do žaláře na radnici. Ať si městský soudce toho ptáčka pěkně vyslechne. Však na mučidlech jistě začne zpívat!“

Dominikán bleskurychle zvažoval, jaké má možnosti. Kdyby byl mladší a hbitější, jistě by se pokusil o únik. Městských milicionářů bylo proti němu sice šest, ale kdysi se dokázal i s takovým počtem protivníků vypořádat. Jenže už má svá léta a jeho tělo není tak pružné a silné jako dřív. Velitel milice se zdá být trochu natvrdlý, ale soudce je jistě vzdělaný a rozumný člověk. Když někoho pošle pro Pavlova zavazadla do hostince U Červeného srdce, snadno se prokáže jeho skutečná totožnost. S tímto závěrem si dominikán dobrovolně nechal svázat ruce a pod namířenými sudlicemi odevzdaně vyšel z kostela. Všichni trhovci rázem obrátili své zraky na šestici milicionářů vedoucí muže ve spodním prádle.

„To jen on! To on způsobil tu ránu! To on znesvětil kostel svatého Tomáše!“ zaječela jakási babizna a vzápětí se sneslo na Pavla několik hozených jablek. Jenže místo dominikána zasáhly dva milicionáře a ti rázem obrátili své sudlice proti útočníkům z davu. „Opovažte se! Kdo ještě něčím hodí, toho dám veřejně zmrskat!“ zvolal velitel milice a trhovci se, ač neradi uklidňovali.

Cesta na radnici, vysokou, bílé omítnutou budovu s věží a slunečními hodinami, netrvala dlouho. Pavla kopanci a ratišti sudlic zahnali do temného ponurého sklepení, kde to páchlo odpadky a močí. Klenutou místnost rozdělovaly rezaté mříže na několik prázdných cel. V jedné z nich, do níž denní světlo pronikalo malým okénkem až nahoře u stropu, se ocitnul Pavel. Byla dočista prázdná, jen v rohu spatřil páchnoucí otvor, kam mohl vykonat své tělesné potřeby. Kdyby mi sem dali alespoň otep slámy, napadlo ho v duchu, odevzdaně usedl na špinavou podlahu z velkých kamenných desek a opřel se o studenou zeď. Přinejmenším ho čeká dlouhá nepříjemná noc, ale ráno se snad všechno v dobré obrátí. V tenké košili a spodkách mu byla zima, a jak ubýval den, ubývalo i světla pronikajícího malým okénkem u stropu, až vše zahalila tma. Schoulil se na studené podlaze do klubíčka a čekal, až se dostaví milosrdný spánek. Znenadání ho vyrušil podivný šramot. Dva páry hbitých nožek ve tmě neviditelného zvířátka přicupitaly až k němu. Teď mne ta krysa kousne, pomyslel si, ale neučinil nic na svou obranu. Ostatně z klášterních cel byl zvyklý na tyto věrné společnice osamělých mužů. Nikdy se jich nijak neštítil a zdálo se, že ty šedé, tolik opovrhované potvůrky to jakýmsi instinktem vycítily a nikdy na něj nezaútočily. Také tentokrát na něj ze tmy zasvítil pár malých oček, krysa se na něj zvědavě podívala a pak zcela neslyšně zmizela.

Už si myslel, že se konečně dostaví spánek, jenže ticho města tam venku náhle porušilo vyzvánění zvonů. Nebylo to slavnostní vyzvánění zvoucí na bohoslužbu, ale trhavé zvuky, jak zvoníci zoufale tahali za provazy a houpali se na nich. Zvony vyzváněly na poplach, venku se něco dělo, snad stál nepřítel před branami, snad vypukl požár, kdo ví? Pavel vstal ze země, došel až pod okénko v naději, že třeba uslyší nějaké volání, kromě ohlušujícího zvonění však neslyšel nic. Jen se mu zdálo, že až k němu do cely přinesl vítr pach spáleniny. Že by tedy někde opravdu hořelo? Stál a poslouchal trhavé zvuky zvonů, které postupně slábly, až zmlkly docela. Ticho nastalo náhle, jako by někdo otočil stránku knihy. Takové ticho, že z něho až zaléhaly uši. Opět usedl na zem, oči se mu začaly klížit a navzdory chladu konečně usnul.

II

Probudilo ho cosi vlhkého na obličeji. Otevřel oči a v denním světle, které k němu pronikalo malým okénkem u stropu, spatřil, jak ho olizuje jeho stará známá z večera, šedá krysa. Mírně ji odstrčil a posadil se na podlaze. Zvíře se kupodivu nijak nepolekalo, zůstalo stát a upřeně ho pozorovalo.

„No, co mi chceš říci?“ otázal se jí Pavel a hned ho napadlo, zda nezačíná bláznit. Vždyť si povídá s krysou, jako by to byl nějaký jeho partner v cele. Jenže zvíře sebou náhle trhlo a zmizelo v úzké škvíře mezi kameny, z nichž bylo vybudováno radniční sklepení. Dominikán zaslechl hluk a před mříží, která uzavírala vchod do vězení, se objevil hrbatý chlapík se svazkem klíčů u pasu a prostrčil mu dovnitř misku z hnědé kameniny.

„Vida, snídaně,“ takřka radostně prohodil Pavel, převzal misku s ještě horkou kaší a s ní i dřevěnou lžíci. „Milý synu, můžeš mi říci, kdy přijde soudce?“ otázal se žalářníka. Ale ten si jen ukázal na svá ústa a zavrtěl hlavou.

„Jsi němý, nebo nesmíš mluvit?“ otázal se ho dominikán, ale chlapík se místo odpovědi zamračil a belhal se pryč. Dominikán slyšel jeho vzdalující se kroky na schodech a opět osaměl. Podíval se na kaši nevábné šedohnědé barvy, přičichl k ní a usoudil, že byla zřejmě uvařena z toho nejhoršího, co kuchař našel a ještě se mu ji podařilo připálit. Byla však alespoň teplá a Pavel v duchu uznal, že ve svém životě jedl už horší věci. Nesnědl všechno, asi čtvrtinu kaše nechal být a misku přisunul ke škvíře, v níž zmizela krysa. Ale jeho společnice se neukázala, jako by o něco tak nechutného ani nestála. Dominikán se tedy z dlouhé chvíle posadil naproti a čekal, kdy se krysa ukáže. Čekal dlouho, už se mu začala klížit víčka a byl by znovu málem usnul, kdyby se neobjevil hrbatý žalářník, který přiváděl obtloustlého muže v zeleném sametovém kabátci. Oba zůstali stát před mříží a se zájmem hleděli na Pavla, jako by byl nějaké exotické zvíře odněkud z Orientu nebo z Afriky.

„Vy jste soudce?“ zeptal se dominikán tlouštíka v zeleném.

Muž jen zamručel a pozoroval Pavla dál.

„Tak jistě už víte, že jsem byl zadržen neprávem. Jsem poslem císaře Karla k Jeho svatosti Urbanovi V.“

„To ti mám věřit?“ pochybovačně se ušklíbl tlouštík.

„Stačí se podívat do mých zavazadel v hostinci U Červeného srdce,“ vyhrkl dominikán.

„Buď máš smůlu, nebo lžeš,“ ponuře pronesl muž v zeleném kabátci.

„Proč bych měl mít smůlu, proč bych měl lhát?“ Pavel nic z toho, co jeho návštěvník říkal, nechápal.

„Protože hostinec U Červeného srdce včera v noci vyhořel a málem s ním shořelo i celé město.“

„Tak proto včera tak vyzváněly zvony,“ povzdychl si dominikán.

„Nepochybně to bylo dílo tvých spoluspiklenců,“ výhružně pronesl chlapík v zeleném kabátci. „Ty jsi způsobil ten výbuch v kostele svatého Tomáše a tví druzi chtěli zapálit město, aby tě vysvobodili.“

„To je nesmysl. Vy jste se snad pomátl!“ zvolal rozhořčeně Pavel.

„Mně, městskému soudci Mansuetu Corvaiovi, nebude nikdo říkat, že jsem se pomátl. Ještě jednou zapochybuješ o tom, co říkám, a dám tě zmrskat! Patříš k obávané sektě Uhlířů a ručím ti za to, že budeš viset, ale napřed nám hezky vypovíš, kdo jsou a kde se skrývají tví druzi.“

„Nevím o žádných. Opakuji ještě jednou, že jsem ve službách a pod ochranou císaře Karla!“

„Můžeš svá slova nějak dokázat?“

„Všechny své průvodní listiny jsem měl v hostinci U Červeného srdce…“

„Hezky to máš vymyšleno. Hostinec lehl popelem a nezbyly z něj než holé zdi. Raději vyrukuj s něčím jiným. Zítra k tobě přijdu s městským katem a jeho pomocníky a vyslechneme tě na mučidlech. Však ty budeš zpívat!“

Soudce Mansueto Corvai se otočil k Pavlovi zády a spokojen se svou závěrečnou pohrůžkou v doprovodu hrbatého žalářníka odcházel. Dominikán slyšel jejich vzdalující se kroky na schodech a celý zoufalý se sesul na podlahu. Kdyby býval tušil, co mu hrozí, určitě by se předcházející den vzepřel městské milici a pokusil se jí uniknout. Jenže tentokrát už neunikne a není nikdo, kdo by se ho zastal, kdo by dokázal jeho skutečnou totožnost. Neměl se na koho obrátit. Možná, že kdyby poslal list do Říma kardinálovi Angeliku Grimoardovi, bratrovi papeže Urbana V., nebo příteli Stefanu Colonnovi, jednomu z nejmocnějších římských patriciů, byli by pro něho poslali oddíl vojáků s příkazem, aby byl propuštěn. Jenže Řím byl daleko a on beztak nemá pergamen, inkoust a pero a pak, kdo by jeho vzkaz doručil? Ne, soudce Corvai by nic takového nedovolil. Je rád, že má svého vězně a jistě se všude chlubí, jak dopadl nebezpečného příslušníka sekty Uhlířů. Jaká ironie! Je pokládán za jednoho ze svých úhlavních nepřátel a jako takový bude oběšen. Kolikrát už na poslední chvíli unikl smrti, ale tentokrát se zřejmě jeho život naplnil. Odevzdá svou duši Bohu v pokoře a s lítostí nad hříchy, které spáchal. Jenom ho mrzelo, že se nestačí rozloučit s přítelem Karlem, vždyť k císaři ho za ty dlouhé roky pojil hluboký vztah. Vzpomínal, jak se spolu poprvé setkali v Pavii, kde ho zachránil, když se ho jistý chlapík z příkazu Viscontiů pokusil otrávit. Co všechno spolu zažili od té doby! Pavel zavřel oči a začal se rozpomínat na minulé roky plné vzrušujících a nebezpečných příhod. Všemi se mu přízní Boží podařilo projít ve zdraví. Tentokrát však od něj zjevně Hospodin odvrátil svou tvář. Jeho život je u konce, čas vyměřený mu osudem se naplňuje…

Ani si nevšiml, že se ukázala jeho přítelkyně a s pomlaskáváním se pustila do té nechutné a páchnoucí kaše. Znovu usnul, propadl se do divokých úzkostných snů a zdálo se mu, že má být upálen. Katovi pacholci s tvářemi zakrytými červenými kápěmi ho vedli na hranici a v první řadě přihlížejících diváků ho sledovali hned čtyři papežové Benedikt XII., Klement VI., Inocenc VI. a Urban V. A kdopak to stojí vedle nich? Co ty tam děláš, Karle? Ale císař se jen zachmuřil a odvětil:

„Pro tebe, hříšníku, nejsem Karel, ale Jeho veličenstvo. Teď budeš pykat za to, že ses pelešil s mou druhou manželkou, Annou Falckou!“

„Počkej, tak to nebylo, tehdy ještě nebyla tvou manželkou…“

„Zapalte hranici, ve jménu Páně,“ zvolal Karel IV. a panovačně máchl pravou rukou. „Chci, aby plameny pohltily tu zrůdu, která se chtěla nazývat mým přítelem!“

Pavel v rozčílení otevřel oči. Cítil, jak ho zblízka pozoruje jeho přítelkyně krysa. Asi čeká, až umřu, napadlo ho. Pak se do mne zahryzne a se svými družkami mne ohlodá až na kostru. Navzdory chladu měl celé tělo zalité potem. Roztáhl ruce a nohy a pohlédl do tmy nad sebou. Zdálo se mu, že se z klenutého stropu na něj dívá císař Karel a jeho tvář má výsměšný výraz, který jako by říkal: „Tak jsem tě dostal!“

„Ale tak to není,“ vykřikl Pavel zoufale, „to si od tebe nezasloužím!“ Jeho úzkostný hlas se rozezněl pod klenbou žaláře, ale nebylo nikoho, kdo by mu odpověděl. Kdesi nahoře nad schody do sklepení hráli tři strážci v kostky.

„Slyšíš, jak tam řve?“ poznamenal jeden z městských milicionářů.

„Nekecej a házej kostkou,“ napomenul ho druhý.

„Jó, to se ozvaly výčitky svědomí. Naše babka říkává, že svědomí je prevít,“ poznamenal poslední z trojice.

„Jdi do háje s vaší babkou,“ odbyl ho druhý, který byl hrou úplně posedlý. Toho dne mu padala vysoká čísla a těšil se, jak své druhy obere nejen o měděnou droboť, ale snad i o pár stříbrných mincí.

III

Soudce se v doprovodu kata neobjevil ani druhý, ani třetí den. Přicházel jen hrbatý žalářník s kameninovou miskou, v níž mu přinášel kaši, která se nyní dala kupodivu docela jíst. Nebo si na ni prostě už zvykl. Jenom mu vadila dlouhá nečinnost a nemožnost se něčím zaměstnat. Celé hodiny chodil po cele kolem dokola jako divé zvíře zavřené v kleci. Však takovým divým zvířetem skutečně byl, nebo se jím zde stal. Na tváři mu vyrašily vousy, zapomínal se česat, ostatně nebylo čím, neměl žádnou vodu a nemohl se umýt, zdálo se mu, že páchne zašlou špínou, žil po způsobu svatých poustevníků jen s tím rozdílem, že oni si svůj osud vybrali sami. Když už ho chůze unavila, poklekl k modlitbě a stále častěji se modlil ne za svou záchranu, ale za to, aby už přišel konec, aby se u mříží jeho cely objevil kat, který ukrátí jeho zmarněný život. Věděl, že jeho modlitby jsou hříšné, že modlit se za svou smrt je bohapusté rouhání, ale nemohl si pomoci. Čekal na svůj konec, smířil se s ním, smířil se s Bohem a s osudem, ale konec nepřicházel a kat s červenou kápí na hlavě se u mříží neukázal. Co se asi děje? Proč alespoň nepřijde soudce? Ale němý žalářník mu nedokázal odpovědět, nebylo nikoho, kdo by mohl ukojit jeho rostoucí zvědavost.

V takovém zoufání uběhlo asi pět dní, ztrácel přehled, kdy je den a kdy noc, ale právě té, zřejmě páté, noci se to stalo. Ze spánku ho probudilo světlo planoucí pochodně. Kdosi se nad ním skláněl a prohlížel si jeho obličej. Otevřel oči, trochu rozespale zamžoural a v první chvíli se vylekal. Ten neznámý s pochodní měl totiž na obličeji černou masku s otvory pro oči, nos a ústa. Nepochybně se konečně dočkal příchodu kata. Ale co to? K jeho překvapení zpod masky vydral překvapený výkřik:

„Svatý Bože! To snad není pravda!“

Pavel ten hlas znal a spolehlivě by ho poznal mezi stovkami jiných. Vždyť to byl hlas Umberta Bossiho, kapitána benátské tajné policie, známého jako Numero Uno.

Bossi si stáhl masku a vyhrkl: „Jak jste se tu ocitl, příteli?“

„To bych se měl spíše zeptat já vás. Netušil jsem, že Benátská republika má zájmy i zde pod Alpami, daleko od svého přímořského teritoria. Čemu vděčím za svou záchranu?“

„Našemu tajnému vynálezu, ačkoliv Bohu budiž žalováno, že už dávno není tajný. Zdejší soudce, zřejmě ho znáte, poslal do Benátek vzkaz, že lapil lupiče, který zcizil recepturu na výrobu zdokonaleného černého prachu. A tím samozřejmě probudil mou zvědavost. Netušil jsem, že na konci své cesty najdu právě vás, agenta ve službách císaře a snad také Svatého stolce.“

„Ach tak!“ usmál se Pavel, který měl pocit, že se právě znovu narodil.

„Ale nechme zatím vysvětlování. Hrozně páchnete, příteli. Nutně potřebujete koupel, teprve pak vás u číše zdejšího vyhlášeného vína vyslechnu. Takhle bych si musel stále ucpávat nos.“ Umberto Bossi se významně ušklíbl a ohlédl za sebe, kde v rozpacích postával soudce Mansueto Corvai:

„Z celého srdce se omlouvám, nemohl jsem tušit…“ drmolil, ale Pavel, který měl za sebou jedny z nejhorších chvílí svého života, jen mávl rukou.

„Už se tím netrapte, pane soudce. Spíše mi řekněte, kde je zde v tuto noční dobu otevřena lázeň, a pak bych si dal něco pořádného k snědku. Té vaší vězeňské kaše už mám dost!“

„Jistě, jistě, všechno zařídím,“ přeochotně blekotal soudce.

„Stejně tady soudci Corvaiovi vlastně vděčíte za život,“ upozornil Pavla Numero Uno. „Kdyby pro mne neposlal a rozhodl se vás sám vyslechnout, nejspíš byste už třepal nohama na zdejším popravčím vrchu.“

„Však už jsem byl smířen s tím, že právě tady se uzavře moje životní pouť. Ale díky vám, milý Umberto, jsem šťastně vyvázl.“

„Především díky panu soudci,“ trval na svém kapitán benátské tajné policie, „a jeho všetečné zvědavosti.“

Později, už osvěžen lázní, umytý, oholený, oblečený do světského šatu, který mu velkoryse obstaral soudce Corvai, a také najezený, seděl Pavel ve společnosti Umberta Bossiho na terase hostince U Zlaté hrušky, pod nimi šuměla řeka, nad nimi se třpytily hvězdy a tichým hlasem, aby je nikdo nepovolaný neslyšel, probírali dominikánovy poslední zážitky.

„Vy tedy tvrdíte, příteli, že vás Uhlíři sledovali z Prahy až sem a ve zdejším kostele svatého Tomáše se vás pokusili zabít?“

„Nepochybně tomu tak bylo,“ přikývl Pavel a usrkl lahodné bílé víno z ušlechtilé číše z benátského skla. „Zřejmě však nevěděli, že mě městská milice zatkla a uvěznila v radničním žaláři. Jinak by přece nezapálili hostinec U Červeného srdce.“

„Jste si jist, že v tom měli opravdu prsty Uhlíři?“

„Ten výbuch je dozajista jejich dílem. Nikdo jiný, samozřejmě kromě Benátské republiky, nemá k dispozici recept na váš zdokonalený černý prach. A vzhledem k razanci výbuchu, který vážně poškodil nejen vnitřek kostela svatého Tomáše, ale i tamní hrobku, se jistě jednalo o nálož vyrobenou s dobrou znalostí vašeho vynálezu.“

Numero Uno však přesto pochybovačně zakroutil hlavou. „Něco mi tady nesedí. Proč byste právě vy Uhlířům tolik vadil?“

„Od té doby, co jsem zachránil císaře Karla po jeho římské korunovaci, se mi ti zpropadení Uhlíři mstí…“ Chtěl ještě něco dodat, ale Umberto si prohrábl hřívu svých kdysi černých a nyní silně prošedivělých vlasů a přerušil ho:

„Císař nebo papež, to by byl pro Uhlíře cíl. Ale vy? Nevím, nevím, zda příliš nezveličujete svoji roli. Ta proklatá sekta pohrobků samozvaného římského tribuna Coly di Rienza potřebuje, aby se o ní mluvilo, aby naháněla strach. Smrtí jednoho agenta nic nezískají, ale pokud zavraždí papeže nebo císaře, bude se o nich hovořit všude. Poslechněte, příteli, kam máte vlastně namířeno?“

„Vezu císařovo poselství Svatému otci, ale teď, když má zavazadla shořela při požáru hostince U Červeného srdce, nevím, jak se do Říma vůbec dostanu, nehledě na to, že nemám Svatému otci co předat.“

„Vida, tak císař a papež,“ zamumlal Numero Uno a v očích se mu zablýskalo. „Ti pekla zplozenci vás chtěli jen zadržet, abyste se k Jeho svatosti nedostal včas. Už tomu začínám rozumět. Myslím si, že Urban V. je ve vážném nebezpečí a Karel IV. jakbysmet.“

„Ale co podnikneme? Já jsem přišel o všechny své pověřovací listiny, o své peníze, mám jen šaty, které mi daroval soudce Corvai.“

„S tím si nelamte hlavu, příteli, mí lidé vám pomohou. Tentokrát musíme spojit své síly. V sázce je příliš mnoho. Záchrana papeže a císaře je ve svrchovaném zájmu Benátské republiky. Ale nejdříve, když dovolíte, si půjdeme lehnout. Trocha spánku nám jedině prospěje. Časně ráno vyrazíme.“

„Díky, příteli, dovolte, abych si s vámi ještě připil na Nejjasnější republiku benátskou!“ takřka slavnostně prohlásil dominikán Pavel.

„Takovému přípitku se nemohu vyhnout. S radostí nám oběma ještě doliji víno.“

IV

K Pavlově velké spokojenosti mu ráno sluha soudce Corvaie přivedl jeho černého hřebce Satana. „Při požáru hostince U Červeného srdce naštěstí všechny koně včas vyvedli ze stáje,“ vysvětloval dominikánovi, který láskyplně hladil po hřívě svého čtyřnohého přítele. „Ke každému se někdo hlásil, ale o tohohle divocha neměl nikdo zájem. Nenechal se nikým osedlat, každého, kdo se o to pokusil, málem pokopal. Tak jsme usoudili, že bude asi váš. A jak vidím, strefili jsme se.“

„Ani nevíš, jak si mě potěšil, příteli. Dal bych ti zlatý benátský dukát, ale o všechny peníze jsem přišel.“

„Dovolte, abych sluhu vyplatil ze svého,“ ozval se za Pavlovými zády Umberto Bossi. Sáhl k opasku, odepjal objemný kožený měšec, vyňal z něho lesklou minci ze žlutého kovu a hodil ji sluhovi. Ten ji šťastně chytil, hned vyzkoušel zuby, je-li pravá, pak se na důkaz vděčnosti oběma přátelům hluboce uklonil a pospíchal pryč ze dvora hostince U Zlaté hrušky.

„Zbytek je váš.“ Numero Uno obřadně podal měšec Pavlovi. „Slíbil jsem, že vás Benátská republika podpoří a tady je první projev této podpory. Především se nejdříve zastavte v dílně některého z místních mistrů mečířů a kupte si dobrou zbraň. Jistě ji budete potřebovat. A ještě něco, představím vám vaše společníky na cestě do Říma. Patří k mým nejlepším lidem. Já bohužel s vámi nemohu, musím se neodkladně vrátit do Benátek. Nejjasnější dóže Andrea Contarini vyžaduje moji přítomnost ve městě.“

„Škoda, co se dá dělat,“ povzdechl si Pavel. „V každém případě jsem vám velmi zavázán.“

„Však si to od vás jednou vyberu,“ záhadně se usmál Numero Uno, hvízdl na dva prsty jako nějaký kluk na pastvě a vzápětí se na dvoře objevili čtyři urostlí černovlasí mládenci v šedých pláštích poutníků. Na první pohled na nich nebylo nic nápadného, ale když se jim jejich pláště rozevřely, nebyly k přehlédnutí meče zavěšené u opasků a Pavel zkušeným zrakem odhadoval, že určitě nejsou jejich jedinými zbraněmi. Matteo, nejmohutnější z nich, měl zjizvený obličej rváče, Antonio s nápadně bílou pletí připomínal spíše studenta, Pietro měl tvář zarostlou černými štětinami a Fabio zase nápadně široká ústa, v nichž lhostejně žmoulal stéblo slámy.

„Nejsou to zrovna vzorní mládenci, na Desatero Božích přikázání příliš nehledí. Mattea jsem vytáhl z vězení, Pietro zase býval pirátem,“ představoval je Umberto Bossi. „Ale všichni čtyři si umí poradit v každé situaci a hlavně jsou mi zcela oddáni.“

„Jenže vy s námi nebudete,“ opatrně namítl Pavel.

„Pak se jejich oddanost přesune na vás. Ti čtyři vědí, že jste mým přítelem, a to jim stačí.“

Jakoby na potvrzení těchto slov vyplivl Fabio stéblo a vesele se ušklíbl, Matteo kývl a Antonio a Pietro se dál tvářili, jako by se jich to netýkalo nebo snad ani kapitánova slova neslyšeli.

Pavel se chtěl ještě na něco zeptat, ale Numero Uno opět dostál své pověsti záhadně mizejícího a zase se objevujícího muže. Aniž se rozloučil, byl tentam, dominikán se po něm marně ohlížel.

„Pane,“ promluvil znenadání dosud mlčící Matteo, „chcete zavést k některému zdejšímu mečíři? Kapitán říkal, že potřebujete dobrou zbraň.“

„Máš pravdu, synu.“

„Synu?“ podivil se bývalý vězeň.

„Jsem kněz, jestli ti to nevadí,“ připomněl Matteovi dominikán.

„Ne, pokud se umíte nejen modlit, ale i ohánět mečem.“

„Můžeš si mne vyzkoušet. Ale napřed mě doveď k některému mistru mečířovi.“

„S radostí, pane.“

Dílnu mistra Vincenza našli až za městem, nedaleko brány svatého Bonifáce. Pro kovárny, kde se pracovalo s otevřeným ohněm, platilo nařízení, že kvůli možnému vzniku požáru se směly stavět mimo rámec městských hradeb na předměstí. Kováři, mečíři, platnéři či nožíři samozřejmě bydleli ve městě, jejich řemeslo bývalo vysoce ceněno, a proto i jejich domy patřily k těm nejvýstavnějším. Jejich dílen se však obyvatelé měst tak trochu báli. Výheň, v níž učedníci a tovaryši stále udržovali otevřený oheň, mnohým připadala jako pekelný jícen a mistři kováři, mečíři či platnéři byli považováni trochu za čaroděje. Ostatně zhotovení dobrého meče, který by se v první šrůtce nezlomil, natožpak všelijak zdobeného brnění, s nímž se jeho majitel mohl pyšně vydat na turnaj nebo do bitvy, bývalo skutečným uměním.

Mistr Vincenzo si otřel pot z čela, odložil kladivo a zvědavě se podíval na příchozí. Zjizveného Mattea už znal. Samozřejmě nevěděl, že je agentem benátské tajné policie, ale protože si u něj včera koupil mečík, dlouhý tak, aby se vešel do rukávu pláště a nesmlouval o ceně, považoval ho za dobrého zákazníka. Vysokého muže s úzkým obličejem si však nedokázal nikam zařadit. Bylo mu na něm něco divného. Vypadal tak trochu na rytíře, ale zároveň se choval jako kněz. Soudě však podle toho, jak mluvil o zbraních, bylo zřejmé, že se v nich vyzná.

„Nemám čas čekat, až zhotovíte nový meč. Ukažte mi, mistře, jaký už máte hotový.“

„Je mi líto, pane, ale všechny meče, které tu vidíte, jsem dělal na zakázku.“

Pavel dělal, jako by jeho námitku přeslechl. „A co třeba tenhle?“ otázal se a hbitě uchopil meč s ozdobným jílcem a s mimořádně ostrou čepelí.

„Je mi líto. Přijde si ho dnes odpoledne vyzvednout velitel městské milice.“

Dominikán se s mečem několikrát naprázdno ohnal a Matteo musel uznat, že rozhodně takovou zbraň nedrží poprvé v ruce.

„Líbí se mi. Potřebuji k němu pěknou pochvu a ještě chci krátkou dýku.“

„Nezlobte se, opravdu to nejde.“

Pavel rozevřel měšec, dar od Umberta Bossiho, začal odtud vytahovat jednu zlatou minci po druhé a kladl je před mistra Vincenza na kovadlinu. Mečíři se rázem chtivostí rozzářily oči.

„Myslím, že jste mne přesvědčil,“ vyhrkl šťastně, protože takovou částku, jakou mu Pavel nabízel, by nikdy od velitele městské milice nedostal. Rychle svou umazanou rukou shrábl zlaťáky a nechal zákazníka, ať si vybere dýku podle svého vkusu. „Ať vám dobře slouží,“ popřál ještě dominikánovi, ale ten měl oči jen pro své nové hračky. Meč si připjal k opasku, dýku skryl v záhybech pláště, venku se vyhoupl na hřbet svého Satana a měl příjemný pocit, že dokáže zdolat jakoukoliv obtíž. Ostatně, nebylo to tak dávno, co se v žaláři připravoval na smrt. Ale jak je vidno, milostivý Bůh mu přeje a navíc má, jak se zdá, čtyři zdatné pomocníky, které mu půjčil Numero Uno. Pavel v duchu přemýšlel, jak se asi zachovají, pokud dojde k nějakým obtížím. A k těm určitě dojde. Spoléhal však na to, že v řadách benátské tajné policie by neobstáli nějací naivní jelimánci.

Ale zatím jim žádné viditelné potíže nehrozily, naopak si užívali příjemný den a připadali si jako na pohodlné vyjížďce v sedle. A přitom měli před sebou cestu dlouhou mnoho mil až do Říma. Slunce stoupalo po nebi vzhůru, v keřích si prozpěvovali ptáci a travnatým údolím mezi vinohrady spěchala pětice ke všemu odhodlaných jezdců. Pavel trval na tom, že pojede první, ale zkušený Matteo nedal jinak, než že budou své pořadí měnit.

„Kdyby na vás někdo číhal se samostřílem, snadno se stanete jeho cílem.“

„Vždyť široko daleko nikdo není,“ namítl Pavel, jemuž vědomí, že je opět volný, doslova dávalo křídla.

„Nedejte se mýlit, pane. Jen počkejte, co se stane, až zastavíme v prvním hostinci.“

„Co by se mohlo stát? S takovými hromotluky, jako jste vy čtyři, nemusím mít žádné obavy.“

„Jsem rád, pane, že nám důvěřujete, ale přihodit se může leccos…“ Pavlovi se zdálo, že Matteo chce ještě něco dodat, ale ten z ničeho nic náhle zmlkl a ostražitě se rozhlédl kolem sebe.

„Děje se něco? Nikoho nikde nevidím.“

„Snad to byl jen králík,“ poznamenal Fabio a pravou rukou pozvedl malou kuši, kterou měl před tím zavěšenou u sedla svého koně.

„Ale já jsem si ničeho nevšiml,“ namítl Pavel. Napadlo ho, že jeho smysly věkem ztrácejí na pohotovosti. Jestliže hned dva benátští agenti mají podezření, že by je mohlo něco ohrozit, on, který si tak zakládá na své zkušenosti, je zjevně slepý a hluchý. Zastyděl se a předsevzal si, že odteď bude dávat kolem sebe větší pozor.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Císař táhne do války.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.