v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba

Stínový hřebec

Křišťálový drak

Dračí koruna

Král koní

Dračí stíny

Shade

DragonRealm – Zrození

Zahalená říše

Děti draka

Dračí kodex

DragonRealm – Legendy

Páni draků

Mág Gryf

Rohaté ostří

FANTOM Print

2016

Copyright © 2015 Richard A. Knaak

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Jon Sullivan

ISBN 978-80-7398-806-7 (ePub)

ISBN 978-80-7398-807-4 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych srdečně poděkoval všem nesčetným fanouškům mých sérií za jejich letitou přízeň. Zvláštní dík za podporu si zaslouží:

Adam Harrison, Mary Lewinski, Jon Cazera, Samir Schwayri, Wade Atkinson a James Evick za magická doplnění řad Pánů draků.

Matthew Warnstedt, Chris Coughlin, David Zawistowski, Jennifer Albertsová, Chad Armstrong, Christopher Oldham, Justin Passmore, William & Brandy Schusterovi, Kevin Looney, David Moniz, Wade Atkinson, Eric Reitz & Jeremy Reynolds za další přispění k této práci.

Díky Jeremymu Reynoldsovi za korekturu.

A všem ostatním, kdo se zapojili, aby viděli ožívat další příběhy z Dračích říší!

Richard A. Knaak

I. KONEC MEZIHRY

Rozlehlou jeskyní kráčelo jedenáct postav ve zbroji a vůbec se nestaralo o hrozivé tvory, číhající v okolním šeru. Vlastně se zdálo, že se o svůj život bojí spíš ony zlovolné stíny, převalující se v nejtemnějších zákoutích jeskyně. Tiskly se ke stěnám, nořily se do puklin a zavrtávaly se mezi kameny, jak nejlépe svedly, ve snaze, aby si jich nikdo z nově příchozích nevšiml.

Jedenáctka na první pohled vypadala, jako by je odlili ze stejné strašlivé formy. Když sestupovali hlouběji do ohromné hory, známé jako Kivan Grath, pochodovali téměř jako jeden, víc než sedm stop vysocí, od hlavy k patě v šupinové zbroji a s tvářemi zakrytými přilbami s dračími hlavami tak propracovanými, že vypadaly jako živé. Bližší pohled – pokud se ho kdokoliv odvážil – však odhaloval jednotlivé zvláštnosti, označující, kdo je kdo.

V čele kráčel válečník tak černý, že byl v matném světle, vyzařujícím ze stěn, skoro neviditelný. Kousek od jeho levého ramene chodbu chtivě sledoval stříbrný rytíř. Za nimi kráčeli železný a bronzový bojovník s téměř stejným arogantním postojem, jako dvojčata.

Dalšího ze skupiny oddělovala lehká mezera, nejen od těch před ním, ale i od těch, kdož následovali. Ledem pokrytý válečník, vychrtlý až na kost, si okolí vůbec nevšímal. Zdálo se, že je místo toho hluboko ponořený v myšlenkách.

Na záda mrazivé postavy s tichou nedůvěřivostí hleděla zelená postava, po jejímž boku kráčel rytíř modré barvy moře. Krátce si něco zašeptali a pak umlkli.

Po nich šli děsiví bojovníci rudé, hnědé a šedé barvy a bylo by na dlouhou debatu, který z nich vypadal nejprchlivěji. Drželi se co nejdál od sebe, jako by přílišná blízkost mohla vyvolat pořádnou bitvu.

Poslední šel snad nejúchvatnější ze všech, třpytivý rytíř, který jako by byl vytesaný z diamantu. Když se ho dotklo matné světlo ze stěn, zesílilo a tvořilo kolem posledního válečníka mnohobarevnou auru.

Zarazil se. Plazí tvář, zpola viditelná pod přilbou, získala nečitelný výraz. Naklonil hlavu, jako by naslouchal něčemu, co nikdo jiný nemůže slyšet.

Nakonec se třpytivý rytíř s očividnou zdráhavostí znovu připojil k ostatním.

Za pár chvil vešli do ještě velkolepější jeskyně. Okolí zdobily stalaktity a stalagmity velké jako malé hory, ty však bledly ve srovnání s řadami ohromných soch, lemujících cestu nově příchozích. Na procházející skupinu hleděli tvorové známých i neznámých podob. Když se nejeden z válečníků podíval na tu či onu sochu, ruce v kovových rukavicích se svíraly v pěsti. Nebylo to jen tím, že všechny sochy byly vytesány ve velmi živých podobách, ale i proto, že všichni členové skupiny cítili pradávnou moc, která v postavách sídlila. Přestože byla celá skupina zběhlá v magickém umění, věděli, že tu jsou síly, kterým stěží rozumí nebo je vůbec nedokážou pochopit.

Dokonce i sochy však byly zapomenuty, když návštěvníci ve zbroji dorazili k cíli. Jako jeden klekli na koleno, aby vzdali hold svému pánu a hostiteli.

Na kamenném trůnu s vysokým opěradlem, který stál na pódiu vytesaném z vulkanického podloží, seděla dvanáctá postava ve zbroji, jejíž lesk se nejen vyrovnal lesku posledního válečníka, ale zcela ho zastiňoval. Zatímco se ostatní blížili, vstal a jeho zlatá zbroj zářila tak jasně, že si nejeden z jedenácti musel na okamžik zastínit oči.

„Tak… konečně jsssme ssse ssshromáždili,“ zaduněl vztekle. „Konečně…“

„Jinak to nešlo, můj pane,“ velmi uctivě odpověděl ten zelený jako les. „Události zavedly některé z nás…“

„Událosssti? Událosssti?“ Zlatý válečník se doslova nadouval, rostl, až byl dvakrát vyšší a mohutnější než ostatní. „Tohle je válka, ne nějaká řádka ssspolečenských příležitossstí!“

„Přesssně jak říkáš, můj císssaři,“ skočil mu dychtivě do řeči hnědý bojovník. „A ta válka už měla být dávno rozhodnutá… jessstli uděláme, co máme!“

Zelený rytíř se znovu pokusil promluvit, ale císař ho ostrým zasyčením přerušil a zařval: „Dossst žvanění! Ať tato rada začne, jak má! Tak poroučím!“

A nato se dvanáct válečníků proměnilo.

Ze zad jim vyrašila kožnatá křídla. Končetiny se zkroutily, klouby se přesunuly tak, jak bylo třeba pro tvory, kteří chodili po čtyřech, ne po dvou. Ruce a nohy se proměnily v dlouhé, štíhlé tlapy s hrozivými drápy. Zatímco všechny postavy klesaly na čerstvě zformované přední tlapy, vyrašily jim i ocasy; ocasy, které rychle rostly, až byly dlouhé a silné. Propracované dračí hlavy na přilbách sklouzly přes zpola zakryté tváře a pak se natáhly a staly se pravými obličeji dvanáctky.

Přestože bylo teď jedenáct příchozích několikrát větších než předtím, vedle zlatého obra, hřadujícího na místě, kde předtím stál jejich vůdce, zůstávali maličcí. Zlatý drak se dál zvětšoval, rychleji než ostatní. Vrchol jeho hřebene sahal jen pár palců od vysokého stropu jeskyně. Shlížel na ně dolů, ačkoliv i ostatní titáni byli několikrát větší než kterýkoliv jiný drak v celé zemi. S mocí, kterou každý z nich získal jako vládce své říše, přicházely posílené schopnosti, zvětšená síla.

A s mocí, kterou zlatý obr získal jako císař všech draků, jako vládce všech draků, neměl zlatý obr soupeře.

Aspoň donedávna se to říkalo…

Navzdory nesmírné velikosti vypadaly oči dračího císaře ostražitě, jako by nedůvěřoval žádnému pohybu ostatních jedenácti. Všichni si uvědomovali, jak moc se předtím spoléhali na vedení teď ztraceného třináctého člena jejich skupiny. Lord Nachový dřív vládl Penacles, městu vědění, a právě jeho vědomosti a tajemné knihovny, kterým velel, po mnoho předchozích generací udržovaly v područí lidské čaroděje. Nachový však byl mrtvý a Penacles padlo do rukou lidských rebelů, a hlavně do pařátů odporného míšence, nazývaného Gryf.

„Náš lord Hnědý má pravdu,“ zavrčel nakonec dračí císař, když na okamžik zaplašil starosti o skutečnou loajalitu ostatních. „Tahle válka už měla být dávno rozhodnutá… Penacles už je víc než rok v rukách čarodějů a té ssstvůry? Proč ta chátra ještě není rozdrcena? Proč nikdo z vásss nepossslechl mé příkazy v této věci?“

Obrovitá hlava se otáčela od jednoho menšího draka k druhému. Přestože se několik párů očí setkalo s císařovým vzteklým pohledem, v žádných nebyl ani náznak odpovědi… dokud znovu nedošel k lordovi Hnědému.

„Jestli můžu, Vaše císařské Veličenssstvo,“ klidně odpověděl netvor barvy hlíny. „Probírali jsssme s lordem Nachovým jissstý plán. Ten plán ssstále – stále vyžaduje trpělivost, ale slibuje smrtící úder, jednou provždy.“

„A bude tam krev?“ dožadoval se železně zbarvený drak po levici hnědého. „Zaplatí za svoji drzost ssspoustou krve?“

Hnědý vycenil zuby v dračím ekvivalentu vítězného úsměvu. „Bude tam spousta krve… Víc než si dokonce i my můžeme přát…“

Železný si odfrkl: „Tak o tom pochybuji.“

„Ticho!“ zařval dračí císař na Železného. „Vysssvětli, lorde Hnědý… Vysssvětli ten plán, o kterém jsssem se měl už dávno dovědět.“

Hnědý drak naklonil hlavu. „Je to plán, který vyžaduje sssprávnou chvíli a sssprávnou loutku. Moji špehové naznačují, že právě teď je obojí po ruce.“

Plazí oči Zlatého draka se přimhouřily. „A ty dva faktory nám umožní ssskoncovat s těmi takzvanými Pány draků a jejich vzpourou? Už tu chamraď konečně zničíme?“

Lord Hnědý se smíchem odpověděl: „Páni draků budou zničeni, ano, můj císssaři… Ale jessstli všechno půjde podle plánu, jessstli všechno půjde, jak to musssí jít, budou oni sami nástrojem své vlassstní zkázy.“

Zlatý drak se usmál ještě šířeji. „Vysssvětli nám to, drahý lorde Hnědý… Vysssvětli…“

Dayn Bedlam rozčileně vydechl. Už celé měsíce sledoval jednu falešnou stopu po druhé a během toho zjistil, že je jeho mladší bratr mnohem mazanější a větší tajnůstkář, než by byl kdykoliv dřív věřil.

Husté černé vlasy, rozdělené na jedné straně velkým stříbrným pruhem – což bylo znamení lidských čarodějů – splývaly Daynovi na ramena. Vypadal mladě – a na čaroděje skutečně byl mladý – a nepůsobil jako jeden z nejmocnějších čarodějů, kteří kdy kráčeli po zemi. Úzkým obličejem s jemnými rysy připomínal Dayn Bedlam spíše někoho z královského domu v Mito Pice, což nebylo nijak překvapující, protože jeho matka z tohoto urozeného rodu pocházela. Poněkud statnější postavu, podobnou spíše postavě tvrdě pracujícího sedláka, získal z otcovy strany, ale s tou postavou zdědil i Bedlamovu moc. Neexistoval žádný rod čarodějů, který by byl mocnější než Bedlamovi, a Daynův otec Nathan byl považován za největšího ze všech.

Nejen Dayn si však mohl skrz otce činit nárok na dědictví Bedlamů. Azran, Daynův mladší bratr, byl také velmi nadaný. Dayn vlastně v poslední době dospěl k názoru, že Azran možná svého staršího sourozence předčí mocí i schopnostmi. Kdysi by byl při té představě hrdý.

Ale teď… teď se kvůli tomu Azrana bál.

Dayn se krčil za černou skálou a jeho obranné štíty sotva držely na uzdě intenzivní žár, sálající nejenom ze skály, ale i ze zbytku okolí. Už dvakrát se mu podařilo vystopovat bratra na Pekelné pláně – do říše Rudého draka – ale tady stopa vždy skončila. Azran svůj konečný cíl dobře ukryl, a ačkoliv to dávalo smysl, protože dračí králové svá panství nepřetržitě sledovali, nemohl se Dayn zbavit pocitu, že to jeho mladší sourozenec dělá úmyslně a má přitom na mysli i vlastní rodinu.

Dayn měl asi tak tucet nápadů, proč by to Azran mohl dělat. Mnohé z nich se soustředily na znepokojující zbraň, kterou Azran nosil stále u sebe, na meč, který si čaroděj sám vytvořil. Dayn se třikrát pokusil bratra přesvědčit, aby se tohoto svého výtvoru zbavil, a pokaždé měl pocit, jako by někdo další tiše přesvědčoval Azrana, ať staršího sourozence neposlouchá. Někdo, kdo byl Azranovi stále po boku. Někdo, koho Dayn neviděl ani nevnímal.

Země vpředu se prudce otřásla.

Dayn si byl dobře vědom téměř neustávajících otřesů, které oblastí zmítaly, a tak tomu nejprve nevěnoval moc pozornosti, jen se postavil tak, aby ho nevyvedla z rovnováhy rázová vlna, kdyby se k němu dostala. Teprve když se tvrdá, suchá země začala nadouvat a třást způsobem, který vůbec nepřipomínal počátek erupce, vrhl se Dayn na zem a ještě usilovněji se snažil zamaskovat svou přítomnost. Tento podivný otřes mohl mít jen jedinou příčinu.

Zpod povrchu vyrazil rudý obr. Vyvalil se z díry, soustředěný na jih. S křídly roztaženými a připravenými k letu drak čenichal ve vzduchu před sebou, jako by hledal konkrétní kořist.

„Azran…“ vyhrkl tiše Dayn s náhlou starostí.

Jakmile bratrovo jméno opustilo jeho rty, uvědomil si svou chybu. Drak se prudce zarazil. Zlověstný pohled se přesunul k místu, kde se Dayn ukrýval.

Obr se s rozepjatými křídly vznesl do vzduchu a oblétl oblouk. Jen za pár vteřin se dostal do blízkosti čaroděje a tam se vznášel, zatímco zkoumal zemi pod sebou.

Daynovi se nijak neulevilo, když viděl, že je drak příliš malý na to, aby to byl sám vládce téhle říše. Vyčkávající lovec by pořád dokázal spolknout člověka vcelku.

Drak však neměl v úmyslu hodovat. Místo toho prudce vydechl a vypustil proud lávy, která se vylila přes Daynův úkryt.

Jen nejsilnější z jeho štítů uchránily mága před upečením zaživa. Dayn věděl, že musí buď utéct, nebo bojovat. Druhá možnost by znamenala dát se všanc přímému útoku nejen tohoto plazího lovce, ale velmi pravděpodobně i jeho pána. První možnost čaroději dávala trochu lepší varianty, ale i tak to znamenalo, že si ho nejspíš všimne i samotný Rudý drak. Kdyby byl Dayn kdokoliv jiný než syn Nathana Bedlama, mohl by dračí král usoudit, že mu nestojí za námahu, ale císař už dávno všem svým poddaným určil získání hlav Bedlamových jako nejvyšší metu. Smrt Bedlamových – a hlavně Daynova otce Nathana – by vzpourou přinejmenším otřásla do základů.

Dayn doufal, že neprozradil i Azranovu přítomnost. Posílil své štíty a magický proud roztavené země zesílil. Drak nevěděl přesně, kde čaroděj je, ale Dayn se potřeboval lépe chránit, což magickému netvorovi umožňovalo pomalu, ale jistě ho zaměřit.

Dayn chtěl zoufale zmizet, ale starost o Azrana teď překonala jeho obavy o sebe samotného. Nechtěl být příčinou bratrova odhalení. Kdyby tak –

Ohnivý proud ustal. Mág vyhlédl a uviděl draka, který měl podivný, znepokojený výraz. Rozhlížel se kolem sebe, jako by něco hledal.

Na obrově pravém křídle se najednou objevila veliká, mokvající trhlina. Drak se stočil stranou a vypustil další proud lávy.

Ať mířil, na co chtěl, očividně minul. Na druhém křídle se objevila další krutá rána. Krev se rozlévala na kouřící zem, zatímco se drak snažil zůstat ve vzduchu, navzdory dvěma strašlivým zraněním.

Dayn se soustředil. Na okamžik měl dojem, jako by pod místem, nad kterým se drak snažil udržet ve vzduchu, cítil přítomnost čehosi drobného, ale pak vybledl i tenhle krátký náznak.

Další, hlubší rána se otevřela v dračí hrudi. Obr přestal útočit. Dýchal přerývaně a každé máchnutí křídel jako by ho stálo víc a víc sil.

V pravém křídle se objevily další dvě sečné rány. Ať se drak snažil, jak chtěl, nedokázal už zůstat na místě.

Dopadl dolů se zaduněním, které otřáslo zemí. Slabě zařval a znovu a znovu se točil kolem dokola, hledaje protivníka, až se k Daynovu překvapení zastavil a upřel pohled směrem na něj.

Teprve v tu chvíli Dayn uviděl hlubokou trhlinu, která teď zdobila dračí hrdlo.

O vteřinu později se dračí hlava a většina krku oddělila od těla a zhroutila se dozadu.

Dayn překvapeně vstal, aby na mrtvolu lépe viděl. Tělo se teprve teď svalilo.

Čaroděje popadlo cosi jako obrovská neviditelná ruka a odhodila ho zpět. Scéna masakru se rychle zmenšovala, jak neviditelná síla hnala Dayna na okraj Pekelných plání a za ně. Pokoušel se proti ní bojovat, ale ať ji vedlo cokoliv, nějak dokázala předvídat, co udělá.

A pak, než ji stihl znovu kompenzovat, narazil do čehosi za sebou, co mu vyrazilo dech z plic. Čaroděj se pokoušel soustředit –

Druhý náraz ho vrhl do bezvědomí.

Azran dýchal rychle a přerývaně. Dvakrát málem omdlel. Tělem mu stále projížděla bolest. Černý a stříbrný plášť měl promáčený potem. Krátce přistřižené vlasy, v nichž bylo skoro tolik stříbra jako černi, mu ležely slepené na hlavě.

Ještě nikdy v životě se necítil tak rozjařeně.

„Já – jsem – to – dokázal!“ radostně vydechoval Azran.

Ano… Máš tu moc… nikdo nemá tu moc… jen ty…

Hlas v hlavě byl silnější než kdy dřív, ale Azran to viděl jen jako další znamení jeho rostoucí dovednosti. Během několika uplynulých měsíců byl pro něho tento hlas stejně skutečný jako hlasy jeho rodiny… a někdy i víc.

„Tentokrát ale není pochyb! Toho draka jsem zabil já! Dokonce jsem uchránil bratra od zranění…“

A taky roste tvá rozvážnost. Tvůj bratr neviděl pravdu…

„Brzy se ji dozví. Všichni se ji brzy dozví! Říkal jsem ti, že tahle patová situace nemůže trvat dlouho! Až se dračí králové znovu pohnou, otec se bude muset vypořádat s císařem! A tehdy budu na tahu já! Tehdy se všichni dozvědí!“

Brzy… ale ještě ne, varoval prázdný hlas. Nejprve… jsme jí dlužni. Jsme jí dlužni oba… a až bude dluh splacen, tvoje moc ještě vzroste.

„Dluh,“ ušklíbl se Azran, zatímco hleděl na kouřem zaplněné nebe. Už cítil další služebníky Rudého draka, kteří se přicházeli podívat, co se stalo jednomu z nich. Navíc tu byli jaruu, vojáci v krunýřích, a mířili vzhůru podzemním tunelem, vytvořeným, když se drak prohrabával k mágovi. Azran nevěděl, že červení draci umějí hrabat tunely, ale hlas to věděl.

Dluh… odměna… musíš na to dohlédnout…

„Mohlo by ji myslím urazit, že je nazývána dluhem.“ Mluvil o jiné „jí“ než o té, kterou předtím zmínil hlas. „Je to opravdu chytrá, fascinující žena. Kdyby nebylo toho, že…“

Dluh musí být splacen… Tentokrát byla slova doprovázena nebezpečným hučením meče v Azranově levé ruce. Černého meče s tvarovaným jílcem. Meče, který už začínal být známý jako Rohaté ostří.

„Ano, ano, jistě…“ zamumlal poněkud popuzeně mladý mág. „Tolik se toho děje – a je tu příliš mnoho nezamýšlených zásahů…“

Ale ty jsi silný… my jsme silní…

Azran se zazubil. „Ano. Jak říkáš.“ Zasmál se. „Myslíš, že jsem jí hodně chyběl?“

Hlas neodpověděl, což bylo pro čaroděje samo o sobě dostatečnou odpovědí. Nathanův mladší syn se ještě chichotal, když sáhl k opasku, do váčku visícího na pravém boku. Nevytáhl to, co zkoumající prsty našly uvnitř, ale spíše to jemně pohladil, jako by mohl muž pohladit tvář milenky.

„Můj syn…“ zašeptal Azran, zatímco se vytrácel. „Už brzy mi dá mého syna…“

II. SSORAK

Cítím to ve vzduchu, v zemi, přímo v sobě. Čas oddechu je pryč. Válka se vrátí v plné síle.

Nathan Bedlam se zachvěl. Hleděl za severní hradby Penacles, na krajinu v dáli. Vrátil se do města vědění po víc než měsíci, stráveném v ústraní se zbytky těch, kterým ostatní vzbouřenci říkali Páni draků. Jen málokdo z přeživších čarodějů by si připsal tak pyšný titul, i když se ve skutečnosti dal považovat za zasloužený, pokud by se bral v úvahu počet draků, které skupina pobila… a zvlášť Nathan. Nejstarší z Bedlamů získal několik vlastních titulů, ale necítil se ani v nejmenším hoden žádného z nich, a to z jednoho důvodu.

Tuhle válku prohráváme. Nikdo jiný to nevidí, ale já vím, že je to pravda. Nathan se zamračil. Nejednou se ptal Yalaka, pána Vejce, svého největšího a nejstaršího přítele, co jeho věštecké schopnosti mohou rebelům říct. Přestože však Yalak pokaždé mluvil o budoucnosti, v níž byli lidé i další rasy osvobozeni od jha dračích králů, Nathan měl pokaždé pocit, že v hlasu plešatějícího mága slyší podivný tón.

Ostatní… všichni ostatní si brali předpovědi k srdci dokonce i v nejhorších okamžicích. Někteří se dokonce kochali očekávaným vítězstvím.

Vysoký, statný čaroděj se odvrátil od výhledu a oprášil si roucho. Gryf slíbil, že nenechá hosta čekat víc než čtvrthodinu, a už to bylo víc než dvakrát déle. Jistě, v knihovnách bylo možné ztratit veškerý pojem o čase, ale lví pták byl nejspíš nejpřesnější a nejčestnější tvor, jakého Nathan kdy potkal. Právě proto dokázal navzdory svému ne-lidskému vzhledu povzbudit muže a ženy k vítězství v situacích, které by mnozí ostatní mohli považovat za beznadějné. Gryf dokázal bez pomoci udržet vzpouru při životě dokonce i tehdy, když Nathan a ostatní čarodějové dračím lordům sloužili, místo aby s nimi bojovali.

„Odpusť mi, že jsem tě nechal čekat,“ ozval se od vstupu na balkón neobvykle hluboký hlas. Pružná postava vykročila, aby se s čarodějem přivítala. Z veliké dálky by se ta postava možná dala považovat za člověka. Pravda, Gryf byl muž a k Nathanovu překvapení na sebe dokázal vzít lidskou podobu, ale nikdo, kdo viděl vůdce rebelů zřetelně, ho nemohl považovat za nic jiného než za tvora, pod jehož jménem byl znám.

Vzhledem, i když ne chováním, byl Gryf žijícím ztělesněním tohoto divokého tvora. Obličej obecně vzato patřil dravci, orlovi, včetně dlouhého ostrého zobáku, schopného roztrhnout svaly a zlomit kosti. Oči byly skoro lidské, ale i ony nesly stopy ptačích předků. Hustá lví hříva nelemovala jen tvář, ale splývavě pokračovala i dozadu. Tam, kde končila, se srst mísila s peřím, stejně jako na Gryfových rukách s drápy.

Gryf neměl v hřívě žádný stříbrný pruh, jeho magie byla jedinečná. Nathan znal útržky z minulosti lvího ptáka a velmi by si přál slyšet i zbytek, ale tato tajemství Gryf chránil dokonce i před ním. Čaroděj to respektoval, uvědomoval si, že to jeho hostitel dělá nejen pro vlastní ochranu, ale i pro jeho.

„Myslím, že jsem v těch zatracených vodítkách, které knihovny dávají, zachytil vzor,“ pokračoval Gryf, „ale jde to pomalu.“

„To mě mrzí.“ Nathan se ohlédl přes rameno k zemím na severu. „Velmi mě to mrzí.“

„Takže to taky cítíš.“ Gryf prošel kolem čaroděje. Srst a peří na konci krku se mu naježily. „Náš čas vypršel.“

„Nejsou tu žádné opravdové náznaky, ale…“

Ptačí tvář se otočila k němu: „Ale ano. Jsou. Mí agenti říkají, že v Kivan Grathu a kolem něj se to hodně hýbe.“

Takže… je to tady, smutně si pomyslel mág. Když vzbouřenci získali Penacles a Gryf ukázal ostatním dračím králům, co se stalo s bývalým vládcem města vědění, překvapivý zvrat událostí válku okamžitě zastavil. Tu a tam se objevovaly potyčky, tajné pletichy a záludné pasti, ale nedošlo k žádné velké bitvě. Měsíc za měsícem plynuly a vytvářely falešný pocit míru, kterým se mnozí chtěli nechat ošálit.

A teď…

„A co o tom všem říká Yalak?“ zeptal se nový vládce Penacles, když Nathan nic neříkal. „Co vidí, pokud něco vidí?“

„Pořád vidí blížící se vítězství. Tak to formuluje. Blížící se vítězství.“

Gryf zavrčel podobně jako jedna z velkých koček, kterou částečně připomínal. „Něco podstatného nám neříká.“

„Yalak by nenechal vzpouru padnout. Ví, co to pro mnohé znamená.“

„Proč si tím nejsem tak jistý?“

Tohle se Nathana poněkud dotklo. „Přísahám na Yalaka! Obětoval by se pro kohokoliv z nás!“

Gryf naklonil hlavu k rameni. „Nikdy jsem neřekl, že ne. To neznamená, že moje otázka nemá cenu.“

Odmlčel se, jak oba vycítili přítomnost někoho dalšího. Nathan však reagoval ostražitě, protože oba věděli, kdo dorazil, ještě než se zhmotnila.

Mezi nimi se vynořila pozoruhodná čarodějka. Přestože byla skoro o hlavu menší než oni a vypadala mladší, vyzařovala z ní úctyhodná moc, kterou oba muži velmi respektovali. Gwendolyn McArnová, s bohatými rusými vlasy – přirozeně s širokým stříbrným pruhem – které jí splývaly přes ramena a záda, a s třpytivě zelenýma očima, měla svou řádku obdivovatelů. Avšak čarodějka, teď oblečená ve smaragdově zeleném jezdeckém obleku, který pěkně zdůrazňoval postavu, toužila po pozornosti jediného muže… muže, který si teprve začínal uvědomovat pravdu.

Přesto v tu chvíli neprozrazoval její výraz nic jiného než radost, že Nathana našla. „Sláva, že jsem tě našla. Nathane, jde o Tragara.“

„Tragaro…“ Když Gwendolyn to jméno zmínila, Nathan okamžitě věděl, o čem mluví. Současné potíže s Tragarem byly jen příkladem toho, kolik úsilí Nathana stálo udržování pořádku mezi přeživšími čaroději. Mnozí se stále hněvali, že nejsou schopni tvrdě udeřit na samotného dračího císaře, aby pomstili své milované, které draci zavraždili. Nathan věděl, že útok na Kivan Grath by v tuto chvíli byl čirá sebevražda, ale bylo čím dál těžší přesvědčit o tom ostatní i během oddechu, díky kterému si mysleli, že jsou dračí králové značně oslabení.

„Něco takového by neměl dělat žádnému ubohému tvorovi… dokonce ani Ssorakovi!“

„Mnohé bude těžké o tom přesvědčit,“ skočil mu rezolutně do řeči Gryf. „Ssorak má hodně za co pykat.“

Čarodějka se prudce otočila na Gryfa: „Tak ho postavte před soud v Penacles!“

Gryf jí prostě oplatil upřeným pohledem. Rozčilená čarodějka se znovu zaměřila na Nathana. „No?“

„Promluvím s ním,“ odpověděl nakonec čaroděj. Nechtěl jí říct, že chce s Tragarem mluvit i z jiných důvodů. Nathan si byl dobře vědom Ssorakových zločinů – i toho, že Gwendolynin názor byl mezi ostatními čaroději menšinový.

Vděčně mu stiskla ruku. „Udělej to hned. Prosím.“

Gryf se od dvojice pomalu odvrátil. Nathan nepotřeboval žádná další znamení, aby pochopil, že jeho návštěva města vědění je u konce. Pokud šlo o Ssoraka, byl lví pták neoblomný. Tragaro si nárokoval právo rozhodnout o Ssorakově osudu a Gryf neviděl důvod nesouhlasit. Nathanův názor na tuto záležitost se blížil spíše Gwendolyninu, ale nezacházel tak daleko. Přesto, Tragaro už se Ssorakem jednou překročil hranici…

Než však odejde, musel se aspoň zmínit ještě o jedné věci. „Gryfe… Pagras –“

Lví pták se na odchodu zastavil. „Už jsem poslal vzkaz našim místním kontaktům. Doporučil jsem, aby město opustili, jestli můžou.“

Agenti z Pagrasu dříve zásadně přispěli vzbouřencům v jejich úsilí přinutit dračí krále, aby se vzdali. Pomohli při krádeži vajec několika dračích klanů. Krádeže nevyšly úplně podle plánu, ale některé se podařily. Vlastně byly částečně příčinou dlouhé odmlky ve válce. Na oplátku Pagras žádal, aby získaná vejce dostali oni sami. Byl to slib, o kterém Nathan nejdřív nevěděl a který Gryf učinil bez souhlasu kteréhokoliv z čarodějů. Od chvíle, kdy se o něm Páni draků dozvěděli, měli mnozí z nich námitky, ale Nathan se podřídil volbě lvího ptáka. Kdyby nebylo toho slibu, nikdy by nezískali žádnou z kritických informací, které tehdy potřebovali.

„A vejce?“

„Nabídl jsem jim útočiště v Penacles, s vejci nebo bez nich. Ještě mi nedali vědět, jak se rozhodli.“ S tím Gryf bez dalšího slova odešel.

Nathan si uvědomoval, že po náhlém odchodu lvího ptáka nemá důvod zůstávat v Penacles, a tak řekl Gwendolyn: „Půjdeme navštívit Tragara hned. Ujasníme si, že my nejsme draci. Jsme lidé.“

Ještě během hovoru dvojice mizela… a pak se znovu objevila na vzdáleném místě, které bylo nepřekvapivě blízko Pagrasu. Místní kontakty vzbouřencům poskytly stanoviště, které po jistý čas sloužilo jako jedna z hlavních základen. Teď, když byli vzbouřenci z větší části usazení v Penacles, používali jeskyně jen Nathan a jeho druhové.

A někteří, jako Tragaro, je užívali mnohem častěji než ostatní.

Jakmile Nathan dorazil, rychle prolétl jeskyně svými smysly, aby zjistil, kdo jiný tu ještě je. K jeho úlevě – ale taky poněkud překvapivě – byla jeskyně až na Tragara a Ssoraka prázdná.

Nathan se zachvěl. Když našel druhého čaroděje a jeho vězně, vycítil také něco z kouzel, která Tragaro právě teď na Ssoraka zaměřil.

Nathan tiše zaklel a vyrazil k jeskyni, ve které Tragaro pracoval. Nathan se mohl před druhým mágem prostě zhmotnit, ale nedůvěřoval tomu, že Tragaro své vlastní kouzlo plně ovládá. Bylo sesláno s hněvem a nedbalostí, jaké by nejstarší Bedlam nečekal dokonce ani od Tragara…

Náhle jim cestu zastoupil mohutný vlk, černý jako havran. Šelma vycenila na příchozí zuby.

Gwendolyn k vlkovi varovně natáhla ruku. Než však mohla seslat kouzlo, Nathan jí ruku zablokoval.

Pak se tiše zeptal vlka: „Co si myslíš, že děláš, Micayo?“

Vlk se na něho zahleděl a naklonil hlavu, čímž víc odhalil stříbrný pruh, který ukazoval, že není pouhé zvíře. Vlk zavrčel… a pak se proměnil. Přední a zadní tlapy se staly rukama a nohama. Kožich zvířete zmizel ze všech míst kromě hlavy, kde lehce povyrostl. Vlčí rysy se změnily v pohlednou, ale širokou ženskou tvář.

Čarodějka Micaya byla statnější než Gwendolyn a oblečená víc jako elfský lovec. Tmavé oči přelétly z Nathana na Gwendolyn a zase zpátky.

„Odpusť mi, Nathane,“ odpověděla, na čarodějův vkus příliš pomalu. „Jen jsem cítila, že je někdo poblíž. Nemohla jsem si být jistá, jestli je to přítel.“

„Vidím. Přišel jsem si promluvit s Tragarem. Věřím, že je vpředu.“

Mág vykročil.

„Tragaro? Ano. Můžu ti ohledně toho s něčím pomoct?“

Během řeči Micaya uvolněně přešla zpět před Nathana. Nathan se tvářil neutrálně, ale úmyslně zamířil širokým obloukem kolem ní.

Micaya vykročila, aby mu znovu zastoupila cestu, ale pak si to zřejmě rozmyslela. Místo toho se zamračila na Gwendolyn, ale potom uhnula z cesty i jí.

Jeskyně, ve které Tragaro pracoval, byla temnější než ty, co vedly k ní. Nathan si všiml, že stíny vypadají ještě černější, než by měly být, ale nezkoumal, co s nimi Tragaro udělal. Už viděl dost, aby věděl, že Gwendolyniným starostem nevěnoval takovou pozornost, jakou si evidentně zasloužily.

Část stínu v nejvzdálenější části od něho se oddělila a zformovala malého, postaršího čaroděje s šedýma očima, oblečeného v hnědém rouchu a širokém zeleném cestovním plášti s hlubokou kapucí. Zastřižená černá bradka kontrastovala s mimořádně bledou kůží.

Jeho úsměv neukazoval žádnou radost, že Nathana vidí, ale koneckonců mezi sebou nikdy neměli dobré vztahy. Tragaro bojoval víc za Tragara než za ostatní Pány draků a rebely. Nikdy se nestalo, že by neposlechl rozkaz nebo udělal cokoliv tak nezodpovědného, že by ohrozil ostatní, ale když dostal volnou ruku, měl menší mág sklony mířit směry, které Nathanovi připadaly čím dál odpornější.

„Zdravím tě, mistře Nathane. Čemu vděčím za takovou poctu? Už se konečně znovu vydáváme proti drakům?“

„Už brzy. Jsem tu z důvodu, který s tím souvisí. Chtěl jsem Ssorakovi položit několik otázek.“

„Otázky? Myslím, že jsme ho dostatečně vyslechli. Nemůže existovat nic, co by ti mohl říct a ty bys to ještě nevěděl.“

„Možná máš pravdu. Přesto to nebudu vědět, dokud to nezkusím. Přiveď mi ho, prosím.“

Tragaro se zamračil: „Opravdu ne –“

Nathana už čekání unavilo. Soustředil se na Ssorakův obraz. Pokusil se respektovat postavení druhého čaroděje, ale když Tragaro nepřivede vězně k Nathanovi, udělá to Nathan sám.

Čaroděj zalapal po dechu. Ssorak stál před ním, ale byl to jiný Ssorak než zatvrzelý zabiják, kterého zajali před mnoha měsíci. Hrbící se postava před Nathanem už neměla na hlavě vysokou přilbu s dračí hlavou, což nebyla nijak malá změna, vzhledem k tomu, že hlava na přilbě představovala drakovu skutečnou tvář. Místo toho měl Ssorak kulatou přilbu dračího sluhy, nejnižší z kast jeho lidu.

Ještě horší však bylo, že bývalý zabiják neukazoval ani tolik hrdosti, jakou měli sluhové. Ssorak málem padl na kolena, když si uvědomil, kdo před ním stojí. S respektem – ne, se strachem – klopil oči k zemi.

Drak nepromluvil. Prudce oddychoval a rozeklaný jazyk mu znovu a znovu vystřeloval ven.

Nathan se podíval na Tragara, který se tvářil netečně. Nathan obrátil pohled k Ssorakovi a poručil: „Podívej se na mě.“

Drak se chystal poslechnout, ale pak rychle znovu sklopil zrak, jako by si vybavil nějakou děsivou vzpomínku. Třásl se.

„Cos mu udělal?“ dožadovala se Gwendolyn. „Tohle je…“

„Hrozné?“ ušklíbl se Tragaro. „Zlé? Micayo… myslíš, že je to zlé?“

„Je to spravedlivé,“ zavrčela druhá čarodějka. „Je to mnohem lepší, než co si jeho druh zaslouží.“

Nathan nemohl věřit, co od Micayi slyší. Věděl, že jako mnohé jiné i ji připravili draci o rodinu, ale vždycky věřil, že je objektivnější. Pokud čarodějové dovolí, aby je ovládly emoce, dračí králové je porazí. Příliš mnoho jejich přátel už bylo mrtvých a několik z nich zemřelo proto, že si neudrželi chladnou hlavu.

„Je to mnohem, mnohem lepší, než co si zaslouží,“ souhlasil Tragaro. „Samozřejmě, ty to možná nechápeš, Nathane, protože jsi v téhle válce nikoho neztratil.“

„Mí rodiče byli zabiti, aby mi uvolnili místo,“ odsekl Nathan. „Všichni čarodějové –“

„Tvoji rodiče? Vzpomínáš si na ně vůbec? To se dá těžko srovnávat s tím, když někdo přišel o někoho milovaného při současném masakru!“ Než starší Bedlam stačil něco namítnout, obrátil se mág v kapuci na Gwendolyn. „A tady je tahle milovnice draků! Můžeme jí vůbec věřit? Vychoval ji a učil ji sám Zelený drak! Komu bude nakonec věrná, co?“

Zdálo se, že mu Gwendolyn dá facku, ale Micaya se jí postavila do cesty. Obě čarodějky se na sebe vztekle mračily.

Drak se během celé hádky ani nehnul. Nathan žasl, že se Ssorak alespoň nepokusil utéct; uvědomoval si, jak prohnaný byl tenhle drak v době, kdy ho zajali – dokonce zabil jednoho z čarodějů, kteří ho měli hlídat.

„Předělávám ho,“ vítězně prohlásil Tragaro. „Ssoraku! Co jsem tě naučil?“

Drak krátce zasykl a pak tichým, trudnomyslným hlasem odpověděl: „Drak žije, aby sssloužil. Sssloužit sssvému pánu je jediný důvod k životu, který drak má.“

Když Ssorak domluvil, Micaya se zasmála.

Její reakce Gwendolyn ještě víc rozzuřila. Odstrčila Micayu dozadu a dodala: „Myslíš, že je to zábavné?“

Micaya odpověděla zvednutím ruky. Vzduch kolem ní jiskřil energií, ale o nic menší než jaká vyzařovala kolem Gwendolyn.

„Hned toho nechte!“

Celá jeskyně se zatřásla, Nathanův výkřik zazněl stokrát zesílený jeho kouzlem. Obě ženy se zarazily a dokonce i Ssorak se na něho krátce podíval, než znovu sklopil oči.

Jen na Tragara to neudělalo žádný dojem. Luskl prsty a Ssorak znovu zmizel.

„Nemáš na něho žádný nárok, mistře Bedlame. Když jsme ho zajali, vzdal ses toho nároku. Vlastně… kdybychom udělali, co jsi původně poručil, byl by Ssorak okamžitě zabit. Místo toho jsme od něho získali horu informací.“

„To nepopírám, ale tys už s výslechy skončil. Už nemá, co by nám ještě řekl.“

„Ale může nás ještě mnoho naučit o dračích limitech. Vzdal by ses takových znalostí, s vědomím, že to nejspíš bude znamenat smrt dalších lidí?“

Nathan nic neřekl. Tohle byl spor, který čarodějové vedli už předtím. Dokonce i po tolika generacích ve službách dračích králů o nich Nathan a jeho lidé věděli překvapivě málo. Gwendolyn jim vlastně poskytla vědomosti, které měli jen málokteří, protože měla jedinečný vztah s vládcem Dagorského lesa. Zacházel s ní spíš jako s jedním z vlastních potomků – vlastně lépe – a během toho odhalil mnohé, co překvapilo dokonce i Nathana.

Přesto existovaly meze, které mohly odhalit jen výslechy. Nathanovi se mučení hnusilo, ale Gryf s ostatními, včetně Yalaka, ho přesvědčili, že je to nutné.

Ale přesto…

„Skonči s tím, Tragaro. Válka se znovu rozhořívá a už nemáme čas na tvoje… pokusy.“

„Hlasování říká, že máme. Vždycky jsi říkal, že se máme řídit podle hlasování.“

Nathan nejednou litoval svých pokusů dokázat, že není autoritativní vůdce jako jejich bývalí páni. Už tak bylo dost špatné, že Bedlamův rod byl po nesčetná staletí nejen nejlepší z rodových linií čarodějů, ale že byl i oblíbený u dračích vládců. Mezi Gryfovými bojovníky byli takoví, kteří čarodějům a čarodějkám stále nedůvěřovali, a obzvlášť těm, kteří se jmenovali Bedlam.

Nathan nikdy nežádal, aby se stal vůdcem, ale vnutili mu velitelský plášť. Pokoušel se odčinit své minulé působení ve službách dračích králů, ale tu a tam musel dělat věci, které mu připadaly nechutné, jako třeba tahle…

„Tak se pokus vzpomenout si, že jsi člověk,“ odsekl. „Pokus se vzpomenout si, proč nechceme být jako oni.“

Viděl, že jeho slova mírně zaúčinkovala na Micayu; na čarodějčině tváři se poprvé objevil mírně zahanbený výraz. Přirozeně, Tragaro vypadal, že ho to nezasáhlo.

Přesto Nathan nakonec přikývl: „Tvůj argument je dobře zvolený. Nikdy nesmíme být jako oni.“

Tragara to uznání potěšilo. „Jsem tak rád, že se shodujeme…“

„Nebo, v tvém případě, ještě horší.“ Nathan svraštil čelo.

„Co –“ Tragaro se zamračil, když si uvědomil, že ho Nathan úmyslně rozptyloval. Čaroděj v kapuci na okamžik zavřel oči. Když je znovu otevřel, hleděl na svého společníka s otevřenou zuřivostí. „Tys ho sebral! Jakým právem…“

Klopýtl zpět, zasažený jednoduchým, ale silným úderem moci, který seslal Nathan. Úder byl jen připomínka, kdo je silnější. Nathan měl odpor k čemukoliv, co připomínalo magické souboje, ale už měl Tragara dost. Jen strašlivé okolnosti z nich udělaly spojence, ale ani ty už nestačily, aby Nathan snášel, co jeho společník dělal.

Znovu si přál, aby byl Gwendolyn poslechl mnohem dřív. Obrátil se k Micayi, ale zjistil, že je čarodějka pryč.

Znovu se ohlédl na Tragara, ale už věděl, že druhý čaroděj už tady taky není.

„Cos udělal – cos udělal se Ssorakem?“ zeptala se Gwendolyn.

Nathan se zamračil. „Odpusť mi. Využil jsem tě. Poslal jsem Ssoraka na Panství. Je zajištěný v jedné části, kde jsem na něho prozatím seslal kouzlo spánku.“

Gwendolyn ho k jeho překvapení objala. Čarodějka vypadala, jako by se jí velmi ulevilo, a vyhrkla: „Přesně to jsem chtěla udělat já, ale nebyla jsem si jistá, co bys řekl.“

Rozpačitý Nathan se vyprostil a rychle dodal: „Jestli myslíš, že tam bude v pořádku, tak to prozatím musíme odložit a vrátíme se k Yalakovi. Cítím, že nás potřebuje.“

„Nás?“

Starost, která jí znovu zazněla v hlase, odhalovala její podezření, že je Yalak volá přesně z toho důvodu, který předpokládal i Nathan.

Dlouhý oddech skončil. Válka znovu začala… doopravdy.

III. PAGRAS

Existovaly věci, kterým mohl Yalak, se svým darem vidět budoucnost, zabránit. Existovaly věci, které mohl Yalak, se svým darem vidět budoucnost, proměnit, které mohl ovlivnit.

A pak existovaly věci, u kterých, ať se snažil, jak se snažil najít alternativní cestu, třeba jen takovou s alespoň střípkem naděje… nenacházel nic než smrt a zkázu.

A tak to teď bylo s Pagrasem.

Měl jsem je varovat, pomyslel si po tisící zkušený čaroděj. Ale co pak? Ty cesty vedly jen k ještě děsivějšímu osudu…

Vysoký, vychrtlý čaroděj svíral skleněnou kouli, které říkal prostě Vejce. Vejce zesilovalo jeho schopnost vidět budoucnost a mohlo dokonce i dalším obdarovaným mágům umožnit zahlédnout náznaky toho, co přijde. V tuto chvíli se však zdálo, že je Vejce Yalakovi stejně platné jako šestý prst na noze. Dokonce ani spojení s ním mu neodhalilo žádnou cestu pro Pagras.

Nathan – jediná osoba, která mu důvěřovala stejně jako jeho milovaná Salicia – se zhmotnil vedle něho spolu s Gwendolyn. Yalak ukryl zamračení, které se mu v poslední době dralo na tvář, kdykoliv se před ním rusovlasá čarodějka objevila. I ona by si zasloužila varování, ale kdykoliv zvažoval, že to udělá, vzpomněl si, že taková varování způsobí jen to, že její budoucnost bude ještě temnější a tragičtější.

Potlačil nekonečné obrazy alternativních budoucností, které mu neustále útočily na mysl, a nasadil úsměv, který kdysi býval tak snadný. „Přišli jste rychle! Díky!“

Nathan se rozhlédl kolem. Ve tváři se mu objevil náznak zmatku. „Yalaku – jsme jenom kousek od místa, ze kterého jsme odešli! Když jsem sledoval tvé myšlenky, měl jsem pocit, jako by přicházely z mnohem větší dálky…“

„Nezbytná lest, kvůli dračím vládcům. Ano, Nathane, jsme jen kousek od jeskyní u Pagrasu –“

Poslední slova přerušil strašlivý řev, řev velkého draka. Vzápětí se jim nad hlavou objevil hnědě zbarvený obr a rychle zmizel přes kopce směrem k východu.

„Yalaku,“ zašeptal Nathan, zatímco už sesílal kouzlo. „Proč jsi nic neřekl?“

Trojice zmizela a vzápětí se zase objevila na vrcholku nejvyššího kopce. Zatímco Nathan klel a Gwendolyn lapala po dechu, Yalak konečně odpověděl: „Protože až do téhle chvíle nebyla žádná volba. Žádná volba.“

Pagras byl v obležení.

Jeho severní a západní hradba byly v troskách. Část středu města pustošily plameny. Na severu pulsovala mohutná průchozí díra, široká pro pět draků a vysoká pro dva, a skrze ni se valily vlny vojáků pod praporem lorda Hnědého. Rozlévaly se ke zničeným hradbám a jejich příchod chránily proudy ohně, pocházející od draka, který předtím přelétl nad čaroději.

Z východu se sem stáčeli další dva draci, ale ti byli tmavší, kovovější.

„Děti lorda Železného,“ zavrčel Nathan. „To znamená, že lord Bronzový nemůže být příliš daleko. Pagras nás potřebuje… potřebuje nás všechny!“

Yalak cítil, jak jeho přítel volá v mysli ty z Pánů draků, kteří ještě nevěděli o situaci v Pagrasu. Odpověď přišla okamžitě, zvlášť od těch, kteří ztratili své milované ve spárech právě těchto dračích klanů.

Yalak zvedl Vejce do úrovně očí a zahleděl se do možných budoucností. Nezměnily se. Spolkl varování pro Nathana. Ničemu by neprospělo a jen by Nathana postrčilo směrem, kterého se Yalak bál ještě víc.

A tak Vejce zase spustil, šel, postavil se po boku svého nejstaršího přítele a připravil se na boj, o kterém věděl, že nemá žádný dobrý konec a bude mít dozvuky, kterým nemůže zabránit.

Až na pár výjimek se na strategických pozicích kolem Pagrasu zhmotnili všichni zbylí lidští čarodějové, podle Nathanových pokynů. Během vteřin se všichni dozvěděli své úkoly a dychtivě se do nich pustili.

Městem se prohnaly hrozivé vichry, sfoukly plameny všude, kde se jich jen dotkly, ale nikde jinde nepohnuly ani lístkem. Jinde vylétly do vzduchu kusy hradeb a zaútočily na přicházející vetřelce. První linii skoro celou rozdrtily a zpomalily celkový postup.

Stejné vichry, které udusily plameny, náhle zvedly k nebi cosi, co na první pohled vypadalo jako oblak prachu, který připlul od západu. Vítr nasměroval prašný oblak přímo k nejbližšímu z draků, jednomu z klanu Železného. Než se tmavý netvor stačil oblaku vyhnout, prach se převalil přes něj.

Drak divoce, bolestně zařval a vyprostil se. Po celém šupinatém těle se objevily malé rudé puchýřky. Takzvaný oblak prachu byl ve skutečnosti shlukem magicky posíleného pylu a semínek, vyslaný pod vedením Adama Gudweada a ostatních. Každé zrnko se okamžitě propalovalo šupinami do citlivějšího masa.

Navzdory rychlé reakci Pánů draků však Nathan zůstával značně rozčilený. „Jak se to stalo? Jen před chvílí jsem s Gryfem mluvil o bezprostředním ohrožení Pagrasu a s Gwendolyn jsme právě opustili jeskyně!“

Yalak s obezřetným výrazem odpověděl: „Dračí králové mají vlastní tajné způsoby. Raději na to zapomeňme a podívejme se, co můžeme udělat pro záchranu těch, kdo jsou lapeni v pasti uvnitř.“

Nathan přikývl: „Máš pravdu, jako obvykle. My dva –“

„Viděl jsem, že budu potřebný po boku Adama,“ přerušil ho druhý mág. „Doporučuji ti vyhledat ty na jihu a zamířit do středu města. Samir a Solomon Rhine město dobře znají…“

K Yalakově úlevě Nathan znovu souhlasil. S neobvykle vděčným výrazem řekl: „Vždycky jsem vděčný za tvoje dobré rady. Zachránils tolik životů…“

„Raději už běž. Jde o čas.“

Starší Bedlam zabručel. Pak, s čarodějkou po boku, Nathan zmizel.

Jakmile Yalak znovu zůstal sám, vydechl si. „Kéž mi odpustíš mou zradu, Nathane… kéž mi všichni odpustí…“

Když se Nathan objevil uprostřed Pagrasu, všechny ostatní zvuky byly přehlušeny výkřiky. Všude ležela poházená těla a znovu čaroději zdůrazňovala fakt, že dračí králové už měli bohatou příležitost rozsévat smrt a zkázu.

Jak to, že jsme to necítili? Jak se jim podařilo začít před námi? Už jsme se chystali, že se budeme Pagrasem zabývat! Byli jsme tak blízko…

Čaroděj však věděl, že takové myšlenky nejsou k ničemu. Skutečnost je, že vzpoura přešla z dlouhého odpočinku do bezprostředního masakru. Nathan zaťal zuby a seslal kouzlo, které shromáždilo skupinku vyděšených přeživších a okamžitě je odeslalo k branám Penacles. Spolu s uprchlíky poslal mentální vzkaz Gryfovi a uvědomil ho o katastrofě.

Čaroděj neměl příležitost čekat na odpověď, protože celá západní část náměstí najednou vybuchla. Všude se rozlétly obrovské kusy ostrého dřeva a rozbitého kamení a bombardovaly nejenom Nathana a Gwendolyn, ale i několik nevinných, které ti dva ještě neměli šanci zachránit. Přímo před jejich zděšenýma očima kus hradby rozdrtil dva muže a ženu, zatímco ostrý kus trámu probodl už tak zakrváceného člena městské hlídky.

„Musíme hned všechny dostat ven!“ zakřičela Gwendolyn.

„Já vím! Chyť se mě za ruku!“

Zatímco se dvojice držela, Nathan seslal kouzlo. Čarodějka mu posílala svou moc, umožňovala mu rozšířit kouzlo za hranice jeho vlastních možností. Kouzlo prolétlo nejen náměstím, ale i dalšími čtvrtěmi za ním, bez ohledu na to, jestli v nich bydlela šlechta nebo ti nejchudší.

Jak se kouzlo šířilo, prostupovalo veškerými bariérami. Zaúčinkovalo, jen když narazilo na živého tvora. Výkřiky strachu v celém Pagrasu umlkaly, jak ti, kdo byli polapeni Nathanovým kouzlem, prostě mizeli.

Neměl tušení, co si bude Gryf myslet o tom, že mu na práh odkládá dav vyděšených lidí, ale nebyl čas dělat si s tím starosti. Lví pták udělá, co se musí udělat.

Kouzlo se dál hnalo Pagrasem a zároveň Nathanovi odhalovalo, že jeho pokus o záchranu přišel pro příliš mnoho obyvatel příliš pozdě. Po městě ležela roztroušená těla mladých i starých, některá zčernalá od dračího plamene, jiná rozdrcená zhroucenými budovami. Nathan polkl a znovu žasl, jak k tomu mohlo dojít bez toho, že si toho lidští čarodějové všimli.

A dokonce i bez Yalakova vědomí.

Ani ne na půl cestě k hradbám se jeho kouzlu náhle postavila jakási síla. Magická srážka byla tak silná, že srazila Nathana i Gwendolyn na kolena. Čaroděj se snažil prohledávání Pagrasu obnovit. Stále tady zůstávaly stovky nevinných, ale teď byl jejich osud mimo jeho moc.

Gwendolyn si dělala stejné starosti jako on. Nečekala a převzala kontrolu nad kouzlem. K Nathanově úžasu čarodějčino úsilí nejen prorazilo neviditelnou bariéru, ale postrčilo jejich společné kouzlo mnohem blíž k hradbám. Nathan cítil, jak tucty přeživších mizí do bezpečí, ale příliš mnoho dalších stále zůstávalo v ohrožení.

A pak Gwendolynin úder zastavila další vlna síly. Nathan konečně rozeznal, kdo to je. Do bitvy se osobně zapojil jeden z dračích králů, a ne jen tak ledajaký dračí král.

Lord Hnědý.

Nathan přišel Gwendolyn na pomoc a oba čarodějové manipulovali svým dílem tak, aby obešli snahu dračího vládce. Sotva to však udělali, zaútočil na ně na druhé mentální frontě někdo další. Čaroděj znal všechny dračí krále dost dobře, aby poznal, že se teď do boje zapojil lord Železný.

Nathana se zmocnilo hrozivé podezření.

Musíme přerušit kouzlo! Rychle!

Gwendolyn zaváhala. Jen na jednu nebo dvě vteřiny; nejen proto, že nechtěla před dračími králi selhat, ale i proto, že věděla, že bez kouzla bude většina živých, kteří ještě v Pagrasu zůstali, ztracena.

Ale i kdyby poslechla okamžitě, bylo pozdě. Jak se Nathan bál, z dalšího směru na ně udeřila třetí ohromná moc.

A když Nathana a jeho společnici srazila intenzivní bolest na všechny čtyři, poznal čaroděj, že teď se k boji připojil lord Bronzový.

Dračí králové sice drancovali Pagras, ale zkáza tohoto království – a povraždění jeho lidí – nakonec sloužila jedinému účelu… chytit do pasti Nathana Bedlama.

Čirá síla tří dračích králů, kteří na něho soustředili svou moc, čaroděje shodila z kleku na čtyřech a přirazila ho na zem. Navzdory tomu, že Nathan soustředil každičký kousek své moci na ochranu Gwendolyn a sebe, cítil, jak mu všechny kosti v těle hoří a zároveň mrznou. Chtěl křičet, ale pokoušel se udržet tak dlouho, jak jen bylo možné, i kdyby jen proto, aby útočníky trochu vyvedl z míry.

Náhle ho pohltila temnota, ale ne obyčejná temnota. Strašlivé napětí povolilo. Čaroděj měl pocit, jako by teď místo v Pagrasu ležel v nějaké rozlehlé prázdnotě, táhnoucí se do nekonečna.

Mám tě! Buď silný! Jejich zuřivost je veliká, stejně jako síla jejich útoku!

Nathan nemohl mluvit, ale pokusil se v duchu odpovědět, že rozumí. Zároveň si představil Gwendolyn.

Mám ji také!

Jakmile to hlas řekl, Nathan si uvědomil, že je čarodějka někde blízko. Na rozdíl od mága byla Gwendolyn v bezvědomí. Nathan se bál, že ji zuřivý útok nějak zranil, ale byl rychle vyveden z omylu.

Bylo to nutné! Jsem pro ni démon.

Nathanovi se rozhodnutí jejich zachránce nezamlouvalo, ale chápal ho. Jako mnozí v Dračí říši i Gwendolyn znala tvora, který byl pro rebely spojencem, jen jako děsivé stvoření z legend, tvora, kterého někteří považovali za skutečného démona… nebo něco horšího.

Odnikud se zvedl silný vítr a odhodil Nathana skrz temnotu. Z jejich zachránce vyzařoval pocit strašlivé bolesti, ale ta bolest neznamenala, že by záchrana zpomalila.

Bez varování zavládlo ticho. O nádech později se temnota sloupla. Vyčerpaný Nathan zjistil, že leží na travnatém pahorku, s Gwendolyn vedle sebe.

„Jsme – tady jsme v bezpečí, myslím,“ zaduněl hlas vlevo od něho.

Čaroděj se tam podíval – a zajíkl se. Jeho šok neměl nic společného s děsivým ořem s ledově modrýma očima, které na něho shlížely. Dokonce i kdyby Nathan nebyl čaroděj, nedělalo by mu potíže tohoto tvora poznat. Jen málokdo neznal Temného koně, třebaže jen z barvitých popisů. Pro mnohé – včetně Gwendolyn – byl tento věčný tvorem temným stejně tak přirozeností jako barvou. Většina té pověsti však ve skutečnosti souvisela se složitým spojenectvím Temného koně a stejně nechvalně slavného černokněžníka Shadea. Nathan zjistil, že stínový oř není skutečný démon, ale spíše nesmírně věrný přítel, jeden z nejoddanějších spojenců, které mág měl.

Proto ho současná průsvitnost Temného koně o to víc vystrašila.

Čaroděj zkontroloval Gwendolyn, a když zjistil, že jen spí, přinutil se vstát. Opatrně natáhl ruku k Temnému koni. „Jsi – můžu pro tebe něco udělat?“

„Já – obnovím se. Dračí králové byli… velmi odhodlaní tě zničit. I… i mezi těmi, kdo nejvíc spolupracují, je takové sdílení síly vzácné.“

„Takže… si myslíš totéž, co já. Je to tedy pravda. Pagras… Pagras byl zničen kvůli mně…“

„Ne!“ Navzdory relativní slabosti hlas Temného koně pořád duněl. Jedním kopytem vyryl do země brázdu. „To si nemysli! Pagras byl zničen kvůli dračím králům! Nemůže za to nikdo jiný, zvláště ne ty!“

Nathana zaskočilo, když slyšel, že s ním Temný kůň mluví, jako by čaroděj byl dítě. Nathan si často myslíval, že je stínový oř navzdory svému neuvěřitelnému stáří v mnoha směrech velmi prostoduchý. Očividně jsem Temného koně znovu podcenil… a příliš často jsem podcenil i dračí vládce…

„Děkuji, žes nás oba zachránil. Ale kde ses tady vzal?“

Temný kůň si odfrkl: „Proč, to čaroděj Yalak, samozřejmě! Nevěděl jsi to? Myslel bych si, že ti to řekne!“

„Nejspíš neměl příležitost…“ Nathan věděl, že si se svým starým přítelem bude muset promluvit. Teprve teď začínal chápat, že Yalak má tajemství i před těmi, kdo jsou mu nejbližší. „Na tom nesejde. Jakmile se vrátím do Pagrasu –“

„Ty se nemůžeš vrátit! To řekl taky!“

„Yalak ti řekl, že se nemůžu vrátit zpět na pomoc?“

Hřebec souhlasně sklonil hlavu. „Jakmile vzali věci do rukou dračí vládci, říkal, že musíš být držen stranou, pro dobro všech!“

Nathan se zamračil. Právě Yalak ho varoval, že došlo k útoku. Proč by mě volal do Pagrasu, a potom mi zakazoval, abych se tam vrátil? Proč?

Navzdory tomu, že si jinak Yalakova názoru cenil, Nathan neviděl důvod, proč se nevrátit. Nemohl dost dobře nechat umírat další nevinné jen proto, že předtím čelil spojenému útoku tří dračích králů…

„Řekl, že možná budeš vzdorovat, takže udělám, co můžu, abych tě rozptýlil, dokud on –“

„Odpusť, Nathane,“ zašeptal Yalak za svým starým přítelem.

Jakási ruka sáhla Nathanovi na rameno. Čaroděj omdlel.

Temný kůň si odfrkl: „Mohl jsem s ním udělat totéž, co jsem udělal s čarodějkou.“

„Já vím, ale přišlo mi správné, abych se s ním vypořádal osobně. Konec konců, to já jsem tohle uvedl do pohybu.“ Yalak vydechl. „Ne, že bych měl moc na vybranou.“

„Pořád tomu všemu nerozumím.“

Yalak mávl rukou a Nathanovo stále nehybné tělo se vzneslo do vzduchu. „Ještě jednou. První část se týkala dračích vládců. Nemohl jsem zjistit, jakou cestu zvolí, dokud neudeřili na Nathana. Teď vím, jaké zbývající možné osudy před námi leží, kterými směry se ještě můžeme obrátit.“

„Ano, ano, tolik jsem pochopil! Dokonce rozumím i tomu, proč to neříct Nathanovi. Ale…“

Yalak, držící ve vzduchu Nathana, se na okamžik podíval na Gwendolyn. Vzápětí čarodějka zmizela.

„Ano, Panství je teď pro ni nejlepším místem, myslím,“ řekl sám k sobě. Narovnal se a znovu se podíval na ebenového koně. „Víš všechno, na čem záleží… a Shade právě dorazil do Pagrasu, jak jsem předpokládal.“

Temný kůň ztuhl: „Opravdu si myslíš, že je klíčové udržet právě teď Nathana dál od černokněžníka?“

Čaroděj se zamračil. Už si v duchu chystal, co bude muset Nathanovi říct, až se mu odhalí další vrstva budoucnosti. Yalak doufal, že se objeví nějaká nová, lepší možnost, ale pochyboval, že bude mít to štěstí. „Je to klíčové nejen pro povstání, ale i pro Nathana osobně.“ Kývl na stínového koně, aby vyjádřil vděčnost i aby se rozloučil. „Obzvlášť s ohledem na jeho syny.“

Oba mágové se vytratili.

Temný kůň si znovu odfrkl. Cesty smrtelných tvorů jsou složité… vlastně na jeho vkus až moc složité. Byli tu takoví, ke kterým se obracel pro radu, jako tihle dva čarodějové, ale nikdy nevěřil, že Dračí říši plně porozumí.

A nikdy nepochopí, jak to, že ti, kdo by si měli být navzájem nejvěrnější – věrnější, než může komukoliv být dokonce i on sám – jsou často první, kdo se uchýlí ke zradě.

Ze stínů se zformovala postava v kapuci, veškeré magické štíty v plné pohotovosti. Takováto opatrnost byla nezbytná, jelikož téměř všichni živí – i neživí – tvorové v celé zemi toužili po její zkáze.

Kapuce se odsunula, ale tam, kde měla odhalit aspoň část obličeje, ukázala jen mlhu, která možná obsahovala ústa, nos a oči.

Shade se zahleděl na boj v Pagrasu a zasmál se. Natáhl obě ruce v rukavicích před sebe a načrtl tvar hvězdy se sedmi cípy.

„Vím, že jsi tady,“ podotkl ležérně, když skončil. „To není žádné překvapení. Můžeš se klidně ukázat, bratranče…“

Zformoval se další stín, ale s tímto se objevil i krátký, ale pronikavý pach, jako závan větru přes pole hnijících mrtvol.

„A na kolik věcí si vlastně vzpomínáš tentokrát?“ zeptal se stín hlasem, který také naznačovat smrt a rozklad. „Na kolik, Ge–“

„Říkej mi Wulfrin,“ ozval se Shade a záměrně skočil děsivé postavě do řeči. „A vzpomínám si na mnoho, Ephraime, ale na tom těžko záleží. Nemáte s ostatními práci při sklizni téhle hezké úrody duší?“

Druhý stín se uklonil. Shade při tom postřehl obrys postavy ve zbroji. Nepotřeboval vidět ani to. Přestože byly jeho vzpomínky, co se týkalo vlastní minulosti, vždycky roztříštěné, znal příběhy. V jistém smyslu patřil jeho společník ke skupině možná ještě obávanější a nenáviděnější než on.

„Kadaria je vede během mé dočasné nepřítomnosti. Na tebe máme vždycky čas… Wulfrine.“

„Tedy dokud nedojdete k názoru, že máte způsob, jak mě zabít natrvalo,“ odsekl černokněžník.

„Netouží snad po tom všichni, pokud jde o tebe?“ Zpola viditelný duch mávl na okamžik zřetelnou rukou v kovové rukavici. „Dnes stojíme na stejné straně… jak víš.“

Shade načrtl vedle hvězdy trojúhelník. Oba symboly tmavě červeně zaplály. „Během dostatečného počtu staletí se to čas od času musí stát.“ Odmlčel se a pak jeho hlas zazněl trochu popuzeně: „Postarej se o ty věci, jestli se mnou chceš mluvit.“

„Ty věci“ se kolem druhého stínu začaly shromažďovat od okamžiku, kdy se objevil. Útržky mlhy, které se pro ostré oči krátce stávaly bledými postavami. Většina jich byla lidských, ale někteří byli draci.

Stín napřáhl ruku v kovové rukavici. Náhle stiskl pěst.

Cáry mlhy byly se sotva slyšitelným vytím vtaženy do drobné díry u palce pěsti.

Potom, co se to stalo, černokněžník přitáhl oba symboly k sobě tak, že byl trojúhelník kolem hvězdy.

„Knihovny,“ pronesl stín. „Našel jsi to kouzlo v knihách…“

„Ano. Knihovny. Trvalo dost dlouho, než jsem rozluštil stránky ze svazků, které jsem předtím nechal někoho ukrást, ale dokázal jsem to.“

„Nikdo by neměl být schopen z knihoven cokoliv odnést… tak to bylo vždycky…“

„Pokud by knihovny neviděly smysl v tom, co dělám. Viděly ho, a tak mu dovolily udělat, co bylo potřeba.“

Stín zablikal, jako by náhle velmi zostražitěl. „Známe jeho záměry, kvůli kterým ti pomáhá… ale co zamýšlíš ty?“

Shade se zasmál: „Něco, co vám sklidí mnoho, mnoho duší… jestli mě přestanete vyrušovat, abych to mohl dokončit.“

Stín se beze slova vytratil a vzal s sebou i cáry, které kdysi bývaly živými tvory. Černokněžník se zamračil. Spojené symboly teď hořely tmavě modře. Všechno bylo na místě…

Hrot černé čepele prorazil Shadeovou hrudí tak rychle, že ani nestihl ucítit, jak se mu meč předtím zabořil do zad.

Navzdory krvi, navzdory tomu, že z něho vyprchával život, se Shade neubránil zasmání. Pochyboval, že byl během všech svých existencí dvakrát za sebou zabit téměř stejným způsobem, rukou stejné osoby.

Když čepel vklouzla zpět do hrudi, a pak vyjela zády zase ven, zhroutil se černokněžník dopředu. Než dopadl na zem, byl už mrtvý.

A než Azran schoval ještě krvavý meč zpátky do pochvy, nezbylo ze Shadea skoro nic, až na pár tlejících kousků látky a rychle mizící kousky masa a kostí.

„No, aspoň tohle bylo jiné než posledně,“ podotkl čaroděj, zatímco sledoval, jak se vytrácejí poslední zbytky.

Kouzlo… ozval se dutý hlas, který si teď Azran spojoval s mečem. Neztrať to kouzlo…

„Mám ho. Mám ho.“ Nathanův syn s lehkostí využil své schopnosti, aby polapil předivo černokněžníkova kouzla. „Vím, co dělám.“

Zatímco Azran přitahoval symboly k sobě, zčernaly jako noc. Mága to přimělo k ještě širšímu úsměvu.

„Už je to hotovo! Tak to by bylo! Měli bychom ještě něco udělat s Vládci mrtvých, než půjdeme?“

Ne… Nechme je sesbírat drobky, nechme je, ať si dál myslí, že jsou bohové… a ne červi, kterými jsou doopravdy… brzy to zjistí… všichni to brzy zjistí…

„Ano, velmi brzy,“ souhlasil Azran. Natáhl dlaň ke vznášejícím se symbolům.

Černé znaky rychle vylétly směrem k jeho dlani a během pohybu se zmenšovaly. Než se dostaly k Azranovi, byly tak malé, že se mu vešly do dlaně.

Když se mu vpalovaly do kůže, krátce se ušklíbl. Jakmile bolest konečně pominula, Azran si symboly prohlédl. Ještě okamžik zůstaly jako spálenina, a pak se vsákly do ruky a vybledly. Přestože zmizely, čaroděj cítil, jak ho naplňuje moc, kterou shromáždily pro Shadea.

„A co teď? Co teď?“

Teď… teď je čas zahrát si hru, odpověděl druhý hlas – ženský hlas.

„Konečně. Konečně…“ Azran pohladil váček u boku. Bylo v něm mnohem, mnohem víc než naznačovala drobná velikost. Vskutku, neobsahoval jen jeho skvělou budoucnost, ale i budoucnost celé Dračí říše.

A obsahoval jeho klíč k ní. Z mnoha hledisek právě to Nathanova mladšího syna zajímalo nejvíc. Ona.

S dalším krátkým mávnutím rukou Azran zmizel ze scény zkázy Pagrasu. Násilná smrt stovek lidí ho nezajímala; existovala jen jeho touha dosáhnout vlastních cílů. Svět bude o tolik lepší, až dosáhne svých cílů. Tím si byl jistý.

Ani ne o mžik oka později stál v Penacles, v osobních komnatách dříve obývaných generacemi dračích vládců, které však teď byly domovem jiného tvora.

„Azrane,“ ozval se Gryf. „Zvláštní. Když jsi hledal vstup do města, myslel jsem, že cítím tvého bratra. Potřebuje tvůj otec ještě něco? Mí muži už se pokoušejí nějak vypořádat s uprchlíky z Pagrasu a…“

„Ne… Ne, nejsem tu kvůli otci. Nebo Daynovi. Potřeboval jsem tě vidět. Potřebuji pochopit něco, co jsem našel.“

Tím lvího ptáka zaujal. „Našel? Bude to dlouhé vysvětlování?“

„Jednodušší bude, když ti to prostě ukážu.“ Azran se zadíval na prázdné místo vedle sebe. Právě na to místo se na jeho nevyslovený rozkaz přesunul těžký dubový stůl. Za okamžik už na stole ležela čarodějova kořist.

Gryf velice ptačím způsobem naklonil hlavu na bok. „Šachová sada a šachovnice? To je tak naléhavé? Šachová sada a šachovnice?“

„Ano… velice stará šachová sada a šachovnice.“ Azran se snažil nezubit se příliš dychtivě. „Umíš hrát?“

IV. TEMNÉ VÁŠNĚ

Dayn si třel hlavu, ve které stále doznívaly vzpomínky na náraz.

„Vypij tohle,“ poručil tmavovlasý půlelf před ním. V levé ruce půlelf držel hrnek se zeleným odvarem, který mladého mága nijak neuklidnil.

„Už se opravdu cítím mnohem lépe, Hadeene,“ prohlásil Dayn.

„Je to výtažek z fenyklu, pískavice a několika bylin, které jsem sám vybral. Výborně mi pomáhá proti bolestem hlavy.“ Když Hadeen sledoval syna svého starého přítele, jak opatrně bere hrnek a usrkává, půlelfovy špičaté uši sebou pobaveně zacukaly.

„Brr. Chutná to strašně. Musí to být účinné.“

„Uvidíš, že zabírá rychle… jestli vypiješ všechno.“

Člověk se ušklíbl a pokračoval v pití. Sledoval, jak jeho hostitel uklízí byliny, které v odvaru použil. Čaroděj sice mohl ulevit svým bolestem kouzly, ale dělat to se zraněním hlavy bylo poněkud riskantní. Pro čaroděje bylo vlastně jednodušší sesílat taková kouzla na jiné, protože mohli soustředit veškerou pozornost na pacienta. Proto se většina obracela o lékařskou pomoc na někoho, komu důvěřovali. V případě Bedlamů to byl Hadeen.

Přestože je nespojovala žádná pokrevní pouta, Dayn i jeho bratr považovali půlelfa za strýce. Hadeen byl jediný, kdo znal jejich otce možná ještě lépe než Yalak. Nikomu jinému Dayn nedůvěřoval víc.

Čaroději se podařilo polknout další doušek a pak se konečně zeptal: „Tak co si myslíš?“

Hadeen uložil poslední sklenici s bylinami do dřevěné skřínky na severní straně své prosté chaty. Stejně jako skřínka, všechno – včetně samotné chaty – bylo dílem Hadeenových vlastních rukou. Dayn věděl, že se Hadeen modlil nad každým kouskem dřeva i jiných materiálů, které vzal lesu, aby si postavil příbytek, přestože jeho vztah k elfské části jeho vlastního dědictví byl přinejmenším pochybný.

„O tom, co se ti stalo? Myslím, že to potvrzuje moje starosti o Hadreu, to si myslím.“

Dayn nechal hrnek klesnout. Úplně zapomněl na odpornou chuť odvaru v něm. „Co je s Hadreou? Už celé měsíce jsem s ní nemluvil, ale myslel jsem, že ty s ní udržuješ trvalé spojení.“

„Udržoval jsem… ještě před pěti týdny.“

„A co se stalo?“

Půlelf se na něho podíval. „Nevím. Vypadala… odtažitě, ale odhodlaně. Slíbila, že mi brzy řekne víc… a tím to skončilo.“

„A co Hadaryn? Co si o tom myslí on?“

„Podle jeho názoru,“ pomalu zašeptal Hadeen, „je tvůj bratr příliš nebezpečný, než aby směl zůstat naživu.“

Dayn zareagoval tak prudce, až hrnek shořel na popel. Nevšímal si zčernalých kousků, které se mu rozsypaly v ruce, ani rozrušeného pohledu, který mu Hadeen kvůli téhle prudké reakci věnoval.

Nathanův starší syn vyskočil k půlefovi. „To nemůže myslet vážně! Řekl jsi mu, že je šílený, že ano?“

„Řekl jsem mu, že je ukvapený.“

Dayn čím dál nevěřícněji zavrtěl hlavou. „Nad tím přece nemůžeš uvažovat! Strýčku, mluvíme o Azranovi!“

„A mluvil jsi se svým bratrem v poslední době?“

„Zkoušel jsem sledovat jeho stopu, ale…“

Hadeen naklonil hlavu a ještě hlouběji se zamračil: „Proč sledovat jeho stopu? Jen nespouštěj z očí Hadreu.“

„Ale já jsem ji několikrát kontroloval a Azran nikdy nebyl nikde poblíž.“

„Ano. I já jsem zakusil stejný neúspěch. Azranovi se podařilo velice dobře vyhnout všem kromě samotné Hadrey, ale tak se to stát nemělo.“

Dayn si konečně všiml, že má ruku pokrytou popelem. Rozhněvaně ho setřásl a odsekl: „Což nás přivádí zpět k Hadree. Tohle byl její plán. Potřebuji s ní hned mluvit. To je nejlepší, co teď můžeme udělat, zvlášť když už nemůžu důvěřovat tobě ani Hadarynovi, pokud jde o Azrana.“

„Dayne, myslím, že jsi ohledně svého bratra slepý. Už to není…“

Půlelf zjistil, že mluví do prázdna. Unikla mu velice lidská kletba.

*

Dayn nevstupoval do Údolí lehce. Přestože měl Hadaryn s bratrem některé povahové rysy společné, jistým způsobem byl mnohem lidštější, než kdy mohl Hadeen být. To zahrnovalo i větší nedůvěru dokonce i k nejbližším – a Bedlamovi nebyli z té nedůvěry tak úplně vynecháni.

Dayn si také uvědomoval, že teď stojí uvnitř velikých hradeb Mito Picy, a ucítil nečekané bodnutí lítosti, které vlastně taky souviselo s Azranem. Tady se narodila jejich matka. Sem babička při vzácných příležitostech brávala oba malé chlapce, když otec potřeboval být pryč na delší misi pro dračí krále.

Dayn si jen matně vzpomínal, jak obě ženy – a hlavně matka – vůbec vypadaly. Při té myšlence ucítil ještě pevnější odhodlání zachránit svého bratra před ním samotným, ať to bude stát cokoliv.

Náhle ucítil, že už není sám. „Zdravím tě, Wilne.“

Půlelf v kapuci se zhmotnil vedle něho. Wiln se do komnaty nepřenesl právě teď, ale spíše byl celou dobu poblíž. Očividně si všiml Daynova příchodu a jako Hadarynův služebník – a pokud se čaroděj nemýlil, i Hadarynův zabiják – se okamžitě ukryl. Kapuce a plášť, které měl na sobě, mu umožňovaly nejen zmizet z očí, ale ukrýt se přede všemi kromě nejostražitějších čarodějů.

Dayn nedal najevo rozpaky, které stále cítil při pohledu na Wilnovy přistřižené uši. Stejně jako Hadeen a Hadaryn by Wiln měl mít špičaté uši. Kvůli nějakému prohřešku, kterého se dopustil, když ještě patřil k elfům, mu však horní část uší zastřihli. Navíc na něho elfští starší seslali kouzlo, které mu znemožnilo vyléčit je pomocí magie. Samozřejmě, podle toho, co Dayn o Wilnovi věděl, teď služebník nosil zmrzačené uši téměř jako znamení pocty, ne zneuctění.

„Mistře Dayne.“ Wiln měl na půlelfa hluboký hlas. „Ano, dává smysl, že jste sem teď přišel.“

Čaroděj začínal nesnášet, jak všichni předpokládali, že vědí lépe než on sám, co má v úmyslu. „Proč to říkáš? Není tu náhodou můj bratr?“

„Pokud vím já nebo můj pán, tak ne. Každopádně by sem sotva potřeboval chodit. Ona je pryč, mistře Dayne. Ta hloupá holka je pryč. Už je pryč dva dny!“

Přestože Wiln Hadree sloužil stejně věrně jako jejímu otci, Dayn si všiml, že se zmrzačený půlelf ke své paní často chová, jako by to byla jeho mladší sestra nebo dokonce neteř. Hadaryn nemohl chtít pro svou dceru oddanějšího strážce.

Naneštěstí se to Daynovi jevilo tak, že nikdo nedokáže ochránit Hadreu před jejím vlastním odhodláním.

„Víš, kam šla?“ zeptal se půlelfa.

„Jenom, že šla tam, kde je váš zatracený bratr. Vy víte, kde to může být, mistře Dayne?“

Wilnův tón naznačoval, že se domnívá, že to čaroděj neví. Přestože však Dayn měl pár nápadů, neměl pocit, že je ta pravá chvíle, aby se o ně podělil s Hadarynovým sluhou. Ještě ne. Ne, dokud se tam Dayn nepodívá osobně.

„Zamyslím se nad tím, Wilne. Pokud dojdu k názoru, že vím, kde jsou, ty a tvůj pán se to dozvíte.“ Dayn se už cítil nepříjemně a chystal se odejít.

Wiln ho s pozoruhodnou hbitostí popadl za paži. Služebník ho sevřel velmi pevně. Bolestivě. „Ještě jednu otázku ohledně vašeho bratra, pokud smím, mistře Dayne.“

Čaroděj sice věřil, že by se mohl z Wilnova sevření snadno vyprostit, aniž by mu zabiják jakkoliv ublížil, ale viděl, jak je půlelf znepokojený, a rozhodl se vyslechnout ho. „Co je?“

Wilnův výraz se změnil a Dayn si konečně uvědomil, že je to kombinace starostí a zmatku. „Proč se váš bratr v poslední době tak posedle zajímá o šachy?“

Hadarynova dcera si uvědomovala, že i když se víc podobá své lidské matce, náznak rysů otcovy rasy ji činí přitažlivou pro mnohé muže. Sama sobě připadala spíš obyčejná, ale na počátku svého plánu byla velmi potěšena, že upoutala pozornost svého cíle… přestože ji Azran Bedlam neznal jako Hadreu, ale jako prostou služku jménem Haldis.

Jejím úmyslem celou tu dobu bylo na Nathanova mladšího syna dohlédnout. Stejně jako otec a strýc si Hadrea všimla Azranova čím dál nevyzpytatelnějšího chování a aury černé magie, která se kolem něho pomalu vytvářela. Žádného ze starších mužů situace nepotěšila, ale Hadrea je nakonec přesvědčila, aby jí dovolili udržovat falešnou identitu. Přísahala, že jestli se ocitne v jakékoliv situaci, kde by hrozilo nebezpečí, přestane.

Ale nepřestala… a hrozivě jednoduchý důvod, proč porušila slib, byl ten, že se někde během té doby do Azrana zamilovala.

Dokonce ani sama Hadrea nedokázala přesně říct, jak se něco takového mohlo stát. Přihodilo se to kousek po kousku, během období fascinace a strachu. Hadrea neviděla jen to, čím se Azran mohl stát, ale i to, čím už byl a čím by mohl být, kdyby ho dokázala nasměrovat zpátky na cestu světla.

Byla si jistá, že už jí důvěřuje víc, než důvěřoval dokonce i svému otci nebo bratrovi. Proč jinak by jí nejen odhalil své tajné útočiště, ale i poskytl způsob, jak se tam dostat, kdykoliv se rozhodne?

Hadrea bezděčně popotahovala za prsten s černým onyxem na prsteníčku levé ruky. Při jakémsi obřadu, který jí připadal dojemný, seslal Azran na prsten kouzlo, které ho připoutalo výhradně k nim dvěma. Klekl na koleno a nabídl jí tento dar. Hadree neunikla podobnost s jiným, velmi spojujícím obřadem. Stále si zahanbeně uvědomovala, jak zrudla, když jí navlékl prsten na prst.

Nikdy se však nebude cítit zahanbena za noc, která následovala poté.

Nikdy.

Tiše seděla v černé kamenné komnatě, která sloužila jako její osobní pokoj. Azran jí tuto místnost věnoval po oné noci. Tehdy se Hadrea nezmínila, jak přísně pokoj vypadá. Byla dost dojatá ukázkou jeho lásky. Kromě toho jí stačilo udělat jen pár změn, aby se tu dalo lépe žít. Existovaly svazky bylin, užívané otcovým lidem, které jí ukázal strýc a které udržovaly vzduch čistý a svěží a zároveň komnatu zkrášlily. Na její pokyn Azran také použil kouzlo, aby vytesal nádherný stolek se zrcadlem, který byl pravým opakem drsné kamenné lavice, jež na jeho místě stála předtím.

A z vlastní vůle jí mistrovsky přetvořil postel, takže se prý podobala posteli, která patřila jedné z jeho babiček. Azran moc nemluvil o žádných členech své rodiny, ale tu a tam naznačil, že o babičce smýšlí laskavě. Vzpomínky na jemný dotyk, něžné objetí… právě takové věci stvrzovaly její víru, že hluboko uvnitř něho je pohřbený dobrý člověk – ne, velmi dobrý člověk.

Ještě víc je k sobě připoutalo, že i on přišel o matku, když ho rodila. Hadrea stejně jako Azran cítila vinu, že žije za cenu matčina života, přestože její otec trval na tom, že matka tu oběť chápala.

Přešla k zrcadlu a zvedla stříbrný kartáč, který jí přinesl včera. Zatímco Hadrea hleděla do zrcadla, zjistila, že je lapená v pasti mezi svým původním úkolem a současnými city. Věděla, že by se měla spojit s otcem, ale…

Haldis… můžu dál?

Hlas jí vstoupil do mysli jemně, pokorně. Přesto byla Hadrea ráda, že své nejvnitřnější myšlenky vždy udržuje za štíty. Byla to jedna z prvních věcí, které ji otec naučil, když se v ní probudila její omezená magická moc.

„Ano,“ řekla půlelfka do prázdna. „Ano, Azrane, samozřejmě.“

Nevstoupil chlubivě pomocí kouzla, ale místo toho pomalu otevřel dubové dveře a vešel jako obyčejný muž. I teď Hadreu jeho uctivé chování těšilo. Dokonce v její přítomnosti zasunul do pochvy svůj meč.

„Děkuji, žes mi dovolila vejít,“ řekl s plachým úsměvem.

„Tohle je konec konců tvoje citadela.“

Úsměv se rozšířil a získal trochu víc sebejistoty. „No, vlastně tak úplně ne. Je a není… jen abych se ujistil, že si dokážu udržet soukromí, kdyby mě někdo přišel hledat a já je nechtěl…“

„Nerozumím.“

Mávl nad jejím zmatkem rukou. „Není to nic, s čím si musíš dělat starosti. Když se budeš chtít vrátit do Údolí, jen se dotkni prstenu, jak jsem ti řekl.“ Mág se zamračil. „Chceš teď odejít?“

„Jistěže ne!“ Hadrea odložila kartáč a zamířila k němu. Bez váhání Azrana políbila. Zdál se překvapený, plachý a pak dychtivý.

Když se konečně odtrhli, byl ve tváři stejně červený jako byla jistě i ona. Ten pohled ji přiměl jen ho víc milovat a na okamžik zahnal všechny její obavy.

„Máš hlad?“ vyhrkl nakonec.

„Trochu.“

Sotva to dořekla, objevil se vedle nich stůl. Hadrea se dokázala nepolekat, přestože na ni Azranovo očividné mistrovské ovládání kouzel vždycky dělalo dojem. Na stole bylo rozmanité čerstvé ovoce a mísy se zeleninou, spolu s jemným drůbežím masem. Bylo prostřeno pro dva, včetně stříbrných pohárů už naplněných opojným červeným vínem.

Azran, který s ní vždycky jednal jako gentleman, jí pomohl usadit se. Pak se posadil i on a dvojice se dala do jídla. Byla to tak všední událost, tak prostá chvíle, že měla půlelfka skoro pocit, jako by byli s mágem spolu už celé roky… přestože ještě neučinili ten krok, který by je k sobě doopravdy připoutal.

Během jídla mluvili jen nezávazně, Azran se jí ptal na její záliby a ona na jeho. Nikdy nemluvili o svých rodinách. Samozřejmě, on si myslel, že ona žádnou rodinu nemá a že ji vládce Údolí přijal do domu, když byla ještě dítě. Hadrea toužila říct Azranovi pravdu, toužila skončit s intrikami, které předtím uvedla do pohybu, a prostě s ním být sama za sebe.

Zamyslela se tak, že přeslechla, co jí říká. „Prosím?“

Mág se zazubil: „Ptal jsem se, jestli by ti nevadilo zahrát si šachy. Zrovna jsem jednu hru dohrál, ale ta nebyla příliš uspokojivá. Zjistil jsem, že mi chybí naše partie…“

Hadrea znala jeho vášeň pro šachy a dokonce už je s ním několikrát hrála. Byl dobrý hráč, ale tu a tam se jí podařilo porazit ho, což na něho zřejmě udělalo dojem.

„Samozřejmě. Samozřejmě, moc ráda.“ Ani nelhala. Šachy v Azranovi odhalovaly hloubku, která ji překvapovala. Kromě toho, řekla si opožděně, jí hra vždycky poskytovala vhled do mysli Nathanova syna, který mohla předat svému otci a strýci.

Azran jediným pohledem odeslal ze stolu pryč všechno kromě vína a číší. Vzápětí se mezi nimi ocitla šachová sada… ale ne ta, kterou používali předtím.

„Jaká jemná práce!“ prohlédla si šachovnici, která vypadala, jako by byla vytesaná z kamene podobného mramoru a vykládaná perletí.

Ne… ani mramor, ani perleť. Teď jí šachovnice připomínala některá skleněná díla – ale vzápětí se proměnila v cosi vyřezaného z jemného růžového dřeva.

„Za chvíli si na to zvykneš,“ podotkl Azran a zasmál se.

Hadrea ho teď skoro nevnímala. Šachovnice ustoupila daleko na druhé místo, když ji srovnávala s figurkami. Každá měla úplně jinou podobu, jen základna zřetelně označovala, kterou figuru mají představovat. Čtvercové základny znamenaly pěšce. Šestiúhelníky označovaly věže. Trojúhelníky představovaly střelce, zatímco obdélníky jezdce.

Kruhová základna určovala figuru, která zřejmě měla být dáma, zatímco pěticípá hvězda nejspíš znamenala krále, ale figurky nad nimi neměly předepsanou podobu, jakou by si představovala. Vskutku, „král“ na Hadreině straně bylo ve skutečnosti mohutné, vlku podobné zvíře, zatímco „dáma“ byl ve skutečnosti muž, téměř kostlivec, s vlasy dlouhými až k pasu.

Hadrea opatrně sáhla po nejbližší figurce a zeptala se: „Kdes to vzal?“

„Já… zdědil jsem to po někom, kdo zemřel.“

„Ty detaily… jsou tak živé! Kouzlo?“

„Samozřejmě. Velmi staré kouzlo. Velmi, velmi staré.“ Zvedl pěšce, připomínajícího děsivého dvouhlavého dravce. „Ale věř mi, že podoba těchto figurek si vyžádala spoustu potu a úsilí – a bolesti. Jejich tvůrce byl skutečný umělec…“

Jakmile to dořekl, Hadrein král se náhle skácel. Bezmyšlenkovitě vlčího tvora popadla, aby ho postavila zpátky na náležité místo.

Projelo jí zachvění. Hadrea figurku málem znovu upustila, ale podařilo se jí dát ji tam, kam patřila.

Když půlelfka stavěla zpět ostatní figury, uvědomila si, že na ni Azran upřeně hledí. Byla si jistá, že se znovu červená. Plaše se usmála a zažertovala: „Copak, vyrostla mi druhá hlava jako tady tomu ptákovi?“

„Ne, ne… jenom se zdá, že tě pořád podceňujeme.“

Zamračila se: „My?“

„Já,“ opravil se a znovu se usmál. „Pochopitelně jsem myslel sebe. Když jsem s tebou, myšlenky se mi vždycky ženou o závod a předbíhají moje ústa, to je všechno.“

„Jak sladká řeč.“ Přesto jistá její část, ta, která zůstávala mazanou Hadarynovou dcerou, nedokázala nad tím „omylem“ přestat přemýšlet.

„Ale pravdivá.“ Ukázal na vlka. „To je obzvlášť dobře zpracovaný kousek, řekl bych. Velmi realistický, nemyslíš?“

„Všechny jsou tak realistické… a přesto tak surrealistické.“

„Trefně řečeno. Ale podívej se pečlivěji na jejich rysy a myslím, že budeš souhlasit, že tahle je z celé sady nejlepší.“

Spíš proto, aby ho potěšila, než proto, že by toužila studovat krutou vlčí hlavu, Hadrea šachovou figurku znovu zvedla. Znovu ucítila lehké chvění, ale nic víc. Půlelfka se usmála na Azrana a zahleděla se na vlčí obličej.

Tak hezká… tak měkká…

Hadrea svraštila čelo. Myšlenky přicházely z její hlavy, ale zněly jako někdo jiný, někdo kdo má… temnější choutky.

Zvedla oči k Azranovi – nebo se o to spíše pokusila. Ať se snažila jak chtěla, zjistila, že nedokáže odtrhnout pohled od vlčích rysů, hlavně od očí.

Od úzkých očí ve tvaru slz…

Tak měkká… tak hezká… konečně tak připravená a svolná…

„Konečně,“ zašeptal Azran odkudsi zpoza Hadreina omezeného zorného pole. „Konečně. Věděl jsem, že má silnou vůli, ale už předtím ti tak často vzdorovala. Myslel jsem, že se nikdy nevzdá. Myslím, že má skoro tak silnou vůli jako Gryf. Rozbolela mě hlava, už když jsem se jenom pokoušel proniknout hladinou jeho myšlenek, zatímco jsme hráli.“

„Ale, ale, měl by ses naučit být trpělivější,“ odpověděl čaroději hluboký, svůdný ženský hlas. „Ve srovnání s mým dlouhým utrpením jsi musel čekat sotva pár okamžiků.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rohaté ostří.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.