Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. et Mgr. Naděžda Špatenková, Ph.D.
PhDr. Lucie Smékalová, Ph.D. et Ph.D.

EDUKACE SENIORŮ
Geragogika a gerontodidaktika

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5963. publikaci

Recenzovali:
prof. RNDr. Helena Haškovcová, CSc.
doc. PhDr. Jitka Skopalová, CSc.
prof. Ing. Petr Vavřín, DrSc.

Fotografie MgA. Svatopluk Klesnil

Odpovědný redaktor Mgr. Martin Hrdina, Ph.D.
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 232
Vydání 1., 2015

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.ro., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-9917-9 (ePub)
ISBN 978-80-247-9916-2 (pdf)
ISBN 978-80-247-5446-8 (print)

Úvod

Stárnutí populace je jedním z významných demografických trendů současnosti, který se v celosvětovém měřítku stává problémem 21. století. Daná demografická situace se promítne do všech oblastí společenského života včetně vzdělávání. Představa, že vzdělávání je doménou období dětství a mládí, je již dávno překonána (Petřková, 1994, s. 24). Objevuje se požadavek a potřeba celoživotního učení a vzdělávání, jehož nedílnou součástí je i vzdělávání seniorů. V souvislosti s ním se přitom nabízí celá řada otázek:

•Jak by mělo konkrétně vzdělávání seniorů vypadat?

•Kdo je vlastně aktérem edukace seniorů?

•Jaká jsou specifika takového vzdělávání?

•Má vzdělávání seniorů nějaké limity?

•Jaké jsou cíle, funkce a prostředky vzdělávání seniorů?

Na tyto a další otázky se autorky pokouší ve své publikaci odpovědět. Kniha je výsledkem jejich dlouhodobého zájmu o edukaci seniorů a shrnuje jejich znalosti a zkušenosti z lektorské i manažerské činnosti v této oblasti. Autorky si rozhodně nečiní nárok na úplnou systematizaci geragogických poznatků. Tento publikační počin je spíše výzvou, apelem k hledání hlubších souvislostí edukace seniorů. Lidé ve věku nad 65 let tvoří asi 15 % obyvatelstva České republiky a jejich počet se bude pomalu, ale jistě zvyšovat. To je dostatečný důvod, proč bychom se měli zamýšlet nad vzdělávacími intervencemi zaměřenými na tuto věkovou kategorii.

Publikace je určena především lektorům, vzdělavatelům dospělých a seniorů, animátorům, aktivizačním a osvětovým pracovníkům, odborníkům z oblasti andragogiky, sociální práce, geragogiky, gerontologie, pedagogiky – zejména sociální pedagogiky a speciální pedagogiky apod., včetně studentů těchto oborů. Měla by oslovit zejména organizátory a realizátory všech forem celoživotního vzdělávání. Své čtenáře si bezpochyby najde také ve vzdělávacích agenturách, na univerzitách či v akademiích třetího věku, akademiích volného času, v domovech a jiných institucích pro seniory, v klubech důchodců, domech kultury či domech osvěty, knihovnách, muzeích apod.

1.Stárnutí populace jako výzva pro edukaci

1.1Demografický kontext a aktivní stárnutí

Proces stárnutí populace probíhá na celosvětové úrovni, nejrychleji pak v Evropě, kde se podíl osob starších 60 let zvýší na celých 35 % v roce 2050. Tento trend se nevyhne ani České republice. Podle projekce Českého statistického úřadu bude u nás v roce 2020 dokonce 28 % seniorů, což představuje téměř třetinu obyvatelstva. Největší nárůst počtu seniorů se pak očekává v kategorii dlouhověkých, tedy těch nejstarších. Odhaduje se, že v roce 2050 u nás bude žít asi půl milionu občanů ve věku nad 85 let (Projekce obyvatelstva České republiky 2013, s. 6).

Protože stále stoupá počet starších osob, narůstá i sociální skupina, která odčerpává veřejné finanční prostředky, ale nepodílí se na jejich tvorbě. „Dlouhověký svět“ tak má i své stinné stránky – především velké ekonomické důsledky. Senioři se stávají a budou stávat pro společnost stále větší ekonomickou zátěží. Ian Stuart-Hamilton (1999) hovoří v souvislosti se zatěžováním ekonomiky 21. století v důsledku „šednutí“ populace dokonce o tzv. demografické časované bombě. Josef Jařab (2008) ovšem uvádí, že není na místě vyvolávat katastrofické nálady, neboť zvýšení střední délky života je obecně dobrou zprávou, a připomíná také, že senioři jsou dnes v 75 či 80 letech v průměru zdravější a aktivnější, než tomu bývalo v minulosti. Markku Lehto (in Ilmarinen, 2008, s. 11) tvrdí, že prodlužování průměrné délky života je jedním z nejdůležitějších sociálních cílů, a pozitivně kvituje výrazné úspěchy, kterých se v tomto ohledu podařilo dosáhnout. Zdůrazňuje, že starší lidé jsou dnes v daleko lepší kondici než kdykoliv dříve, a postuluje hypotézu, že potřeba zdravotní a sociální péče se tak alespoň teoreticky oddaluje stejnou měrou, jakou narůstá celková délka života.

V souvislosti s demografickým stárnutím populace tak vyvstává otázka, jak naplňovat ideu, resp. koncept aktivního stárnutí, a jaké místo a roli seniorům v současné společnosti vymezit. Jaroslava Hasmanová Marhánková píše, že slovní spojení aktivní stárnutí se nejčastěji skloňuje v souvislosti se zapojením seniorů na trhu práce či právě s celoživotním vzděláváním (Hasmanová Marhánková, 2013, s. 13). Termín „aktivní stárnutí“ byl přijat Světovou zdravotnickou organizací (WHO) koncem devadesátých let. Dagmar Dvořáčková (2012, s. 29) poukazuje na to, že se jedná o pojem, který je širší než pouhé zdravé stárnutí, protože se netýká pouze zdraví a péče o zdraví, je mnohem komplexnější. Aktivní stárnutí neodkazuje primárně k fyzické aktivitě, ale spíše k zajištění možnosti participovat na dění ve společnosti ve všech fázích života (WHO, 2002, s. 12). Zahrnuje například respektování práva starších lidí na rovnost příležitostí, jejich zodpovědnost, účast na veřejných rozhodováních a ostatních aspektech komunitního života. Kritikové ovšem poukazují na to, že koncept aktivního stárnutí byl vyprázdněn do nejrůznějších politických deklarací. Alan Walker (2002, s. 124) otevřeně hovoří o tom, že aktivní stárnutí se stalo „sloganem, pod kterým se může schovat vše, co je zrovna potřeba“.

Idea aktivního stárnutí původně vychází ze zásad Organizace spojených národů pro seniory, které lze stručně shrnout následovně:

• nezávislost;

• účast na životě společnosti;

• důstojnost;

• péče;

• seberealizace.

Koncept aktivního stárnutí je prezentován jako určité řešení nejen pro společnost, ale i pro seniory samotné. Není nutné se ve vyšším věku vzdávat aktivit, kterým se člověk dříve věnoval a rád by se jim věnoval i nadále, například (sebe)vzdělávání nebo zapojení do pracovního procesu.

1
Je důležité, aby i člověk vyššího věku nacházel smysluplnost svého života, a aby byla zachována co nejdéle jeho autonomie a byl mu vytvořen prostor pro seberealizaci a sebeaktualizaci. To však nezáleží jenom na seniorech jako takových, je to do značné míry záležitostí veřejných činitelů a politiků. Člověk stárne ve své společnosti, je její součástí, proto i integrace seniorů do společnosti je nedílnou součástí konceptu aktivního stárnutí (srov. Sýkorová, Chytil, 2004).

Senioři rozhodně nebudou marginální skupinou, jejíž hodnoty a potřeby bude možné přehlížet, jako se dělo a děje doposud. S prodlužující se délkou života je nutné položit si otázku o kvalitě těchto let. Nejde totiž o to „přidat léta k životu“, ale „přidat život k létům“. Koncept aktivního stárnutí je podle Heleny Haškovcové založen na přesvědčení, že „lidský život se v současnosti může nejen prodlužovat, ale i zkvalitňovat“ (Haškovcová, 2010, s. 170). Markku Lehto (in Ilmarinen, 2008, s. 11) připomíná, že lidé si mohou až do velmi vysokého věku udržovat dobrou funkční kapacitu. Funkční kapacita představuje předpoklady a možnosti člověka realizovat různé životní úkoly, výzvy a zájmy. Je to možnost vést aktivní život. Dobrá nebo alespoň průměrná funkční kapacita je podmínkou úspěšného stárnutí (Ilmarinen, 2008, s. 171). Různé životní etapy člověka vyžadují různou funkční kapacitu. V mládí je prioritou vzdělávání a příprava na život. U dospělých je to rodinná a pracovní realizace. U seniorů pak vystupuje do popředí schopnost a možnost vést nezávislý, autonomní život. Starší lidé také čelí nejrůznějším problémům, mnohdy i samotě a izolaci. Neustále jsou konfrontováni s nutností přizpůsobit se rychlým ekonomickým a sociálním změnám, což otevírá relativně velký prostor pro jejich edukaci.

Také Jiřina Ondrušová (2011, s. 24) konstatuje, že dochází ke zlepšování funkčního stavu seniorské populace, a že charakteristiky budoucích seniorů budou v mnohém odlišné od jejich dnešních vrstevníků. Lze předpokládat, že se dožijí vyššího věku v lepším zdravotním stavu, budou vzdělanější a pravděpodobně i aktivnější. To by mělo představovat dostatečnou výzvu pro vzdělávání, resp. edukaci zaměřenou na tuto věkovou kategorii. Edukace seniorů totiž může optimálním způsobem (spolu)naplňovat ideu aktivního stárnutí. Vzdělávání se tak může stát reálnou a atraktivní součástí života ve vyšším věku. V určitém slova smyslu se může stát symbolem aktivního stárnutí.

1.2Sociální kontext

Situace starých lidí ve společnosti není jednoduchá (srov. Svobodová, 2011; Sýkorová, 2007). Friedrich Thieding už v roce 1965 napsal, že ve společnosti převládá primitivní názor, že staří lidé jsou zbyteční (Thieding, 1965). Také Simone de Beauvoir lakonicky zhodnotila situaci seniorů v moderním světě: „Je všeobecně známo, že dnešní stav starých lidí je skandální“ (Beauvoir, 1972). Ovšem ani v hypermoderní době, jak bývá současná společnost nazývána, není vztah k seniorům o mnoho lepší. Můžeme dokonce hovořit až o gerontofobii, chorobném strachu ze stáří a stárnutí. Tato situace je do značné míry posílena zažitými stereotypy, že staří lidé jsou pro společnost pouze zátěží, nejsou konkurenceschopní, jsou chudí, nemocní, opuštění, zbyteční, senilní, bezmocní a neužiteční (srov. Palmore in Tošnerová, 2002; Haškovcová, 1990, 2010).

Podle Edwarda Rosseta byla určitá prestiž stáří zničena rozvojem industrializace. Současný negativní postoj ke stáří a starým lidem je podle jeho názoru především důsledkem dvou revolucí: průmyslové a demografické. Počet starých lidí roste a jejich pozice se oslabuje (Rosset, 1968). Situaci a postavení starých lidí ve společnosti ovlivňují a komplikují i další faktory, mimo jiné nedostatek vzájemného porozumění mezi generacemi. V minulosti se postoje ke stáří a představy o stáří, tzv. image stáří, víceméně střídaly a dominovala vždy pouze jedna z nich – buď pozitivní (představa o idylickém stáří – staří lidé byli respektováni a ctěni pro svou moudrost, laskavost a trpělivost), nebo negativní (pojetí stáří jako období marnosti, útrap, strádání, nemocí a bolesti). Negativní postoje ke stáří a stárnutí mohou mít až podobu ageismu

2
(srov. Vidovićová, Rabušic, 2005). Určující jsou v tomto směru především ekonomické a demografické podmínky ve společnosti. Dnes je situace poněkud jiná – obě představy existují vedle sebe, ale ve skutečnosti jsou postoje ke stáří a starým lidem spíše negativní, často se vyskytují i postoje ambivalentní, kdy jsou staří lidé na jednu stranu sice litováni, ale na druhou stranu nejsou respektováni.

Každý člověk si v průběhu svého života utváří postoje ke starým lidem a k vlastnímu stáří. Formativní význam má v tomto ohledu především výchova v dětství. Stáří je víceméně stále stejné, ale interpretace toho, co to znamená být starý, jsou různé. Postoje ke stáří a starým lidem se mohou měnit dokonce v průběhu života jedince. Mladí lidé i lidé středního věku toho o stáří často moc nevědí a nezajímají se o ně. Stáří je pro ně neatraktivním a příliš vzdáleným životním obdobím. Každý však stárne a jednou (pokud nezemře mladý) se k „hranici“ stáří přiblíží a bude tak se stárnutím a stářím bezprostředně konfrontován. Ovšem nejen se svým stárnutím – všichni lidé stárnou, osoby blízké i vzdálené. Stáří je proces univerzální, a tedy platný pro všechny.

Individuální stárnutí a stárnutí populace byly ale až donedávna reflektovány jako dva oddělené problémy. Individuální procesy stárnutí, nahlížené především z pohledu medicíny a gerontologie, a měnící se věková struktura populace, nahlížená v rámci sociální politiky, musí být vnímány jako jeden vzájemně provázaný problém a musí být řešeny ve vzájemných souvislostech. To, co v současnosti potřebujeme, je sociální politika reflektující životní cykly jednotlivců (Kryńska, Szukalski, 2013, s. 10), a v kontextu edukace seniorů by to měla být sociální politika zřetelná především ve vzdělávací a zdravotní politice.

1.3Politický kontext

Také naše vláda musela reflektovat danou demografickou situaci a promítla koncept aktivního stárnutí již do prohlášení Národního programu přípravy na stárnutí na období let 2008 až 2012 (Kvalita života ve stáří), kde se konstatuje, že je „správné a prozíravé udělat maximum pro to, abychom vytvořili podmínky pro důstojný, zdravý a aktivní život v druhé polovině života a pro uplatnění potenciálu a aspirací rostoucího podílu starších osob. Polovina života stále většího počtu lidí se přitom odehraje ve věku nad 50 let. Demografické stárnutí bylo označeno také jako tichá revoluce. Je třeba se zamyslet nad tím, zda naše instituce, prostředí, způsob myšlení i života jsou připraveny na pozvolný, ale jistý příchod společnosti dlouhověkosti“ (www.mpsv.cz/cs/5045).

Nemusíme ani dlouho přemýšlet, aby nám bylo jasné, že na danou situaci zatím připraveni nejsme. Stárnutí populace bývá prezentováno jako hrozba. Představuje však velkou výzvu. Tato situace totiž přináší i určité šance, například vytváření dalších pracovních příležitostí. Senioři potřebují (resp. budou potřebovat) pomoc a péči. Senioři budou vytvářet trh. Josef Jařab (2008) to hodnotí následovně: „Zatímco se po desetiletí říkalo »mládí má budoucnost«, dnes jsou demografové i sociologové zajedno, že má-li něco budoucnost, pak je to stáří…“ Senioři budou neopominutelnou skupinou klientů, pacientů, zákazníků, uživatelů služeb či účastníků nejrůznějších forem vzdělávání. Je proto nanejvýš žádoucí, aby na stárnutí populace a rostoucí kohorty seniorů byli připraveni nejen gerontologové, ale prakticky všichni, kteří se s nimi mohou (nejen) při výkonu svého povolání setkat. Stárnutí populace je tak apelem pro rozvoj široce koncipované geragogiky. Konstituování této nové disciplíny na rozhraní gerontologie a andragogiky není pouze důsledkem rostoucího vlivu současných demografických a sociálních faktorů, je v určitém slova smyslu společenskou zakázkou a odpovědností.

Také v současném vládním prohlášení Národní strategie podporující pozitivní stárnutí pro období let 2013 až 2017 je stárnutí populace prezentováno jako výzva pro společnost. Aby však bylo možné potenciál rostoucího počtu starších občanů využít v co největší míře, je nezbytné se zaměřit na dvě základní oblasti – celoživotní učení a zdravé stárnutí.

3
Celoživotní učení je v tomto dokumentu představeno jako kontinuální proces získávání a rozvoje vědomostí, intelektových schopností a praktických dovedností v průběhu celého života, jehož nedílnou součástí je i vzdělávání seniorů. Dokument pak mimo jiné v oblasti celoživotního učení formuluje tyto vize (čeho by mělo být dosaženo):

•podpora celoživotního učení;

•široká osvěta v oblasti celoživotního učení;

•zlepšení přístupu, kvality a rovnosti při uplatňování konceptu celoživotního učení;

•znovuzapojení starších osob na trhu práce;

•podpora vzdělávacích aktivit pro seniory včetně zajištění jejich dostupnosti i v menších městech a obcích.

Rozvoj univerzit třetího věku a dalších vzdělávacích aktivit pro seniory by měl být naplňován skrze tato konkrétní opatření:

•zpracování výzkumné studie o dopadu účasti na vzdělávacích aktivitách na zdravotní stav seniorů;

•vytvoření pracovní skupiny za účelem navržení systému vícezdrojového financování, který povede ke zvýšení nabídky vzdělávacích kurzů v rámci univerzit třetího věku, a to s ohledem na rostoucí význam kompetenčního vzdělávání U3V;

•implementace navržených opatření na nový systém vícezdrojového financování univerzit třetího věku;

•každoroční sledování podílu osob, které se po absolvování univerzity třetího věku začlenily na trh práce nebo do dobrovolnických aktivit;

•každoroční vyhodnocování fungování univerzit třetího věku s ohledem na systém financování, poptávku a nabídku po nabízených kurzech a navrhování plánu rozvoje na další období;

•informování obcí a regionů o přínosech virtuální univerzity třetího věku skrze osvětu a příklady osvědčené praxe.

4

Systematické prosazování myšlenky celoživotního učení a vzdělávání úzce souvisí se vznikem a rozvojem nové disciplíny – geragogiky. V souladu s výše zmíněnou národní strategií lze tedy předpokládat, že i v oblasti vzdělávání bude možné setkávat se se seniory stále častěji. Edukace seniorů však vyžaduje specifické postupy a jejich efektivní vzdělávání musí respektovat geragogické požadavky. To jsou další argumenty pro rozvoj této disciplíny.

2.Geragogika

Velmi stručně, i když poněkud redukcionisticky, je možné geragogiku vymezit jako výchovu ke stáří a ve stáří (Livečka, 1979, s. 26). Vznik a rozvoj geragogiky představuje do jisté míry společenský závazek reagující na potřeby vycházející z demografického vývoje. V kontextu stárnutí populace a v souladu s apelem na kvalitu života seniorů se tato zakázka silně aktualizuje. Stárnutí a stáří totiž získává novou strukturu. Stáří se stává očekávanou a poměrně dlouhou etapou lidského života, která má svoji vlastní hodnotu, dané životní úkoly, specifické problémy atd. (Čornaničová, 2004). Helena Haškovcová (1990) v této souvislosti píše, že nikdy v minulosti člověk nežil tak dlouhou dobu – a to je dostatečný důvod mít takový čas pod kontrolou. V neposlední řadě představuje vzdělávání seniorů velkou edukační výzvu. Důvodů, proč se geragogika formuje jako samostatná disciplína, je tedy hned několik.

2.1Vymezení pojmu „geragogika“

Geragogika, ačkoliv se primárně zabývá staršími a starými lidmi, je sama o sobě velmi mladá. Je to relativně nová disciplína, která stále ještě prochází procesem legitimizace, obsahově a terminologicky se vyvíjí. Pravděpodobně poprvé použil pojem „geragogika“ v roce 1952 Ferdinand Adalbert Kehrer. V roce 1962 představil jeho krajan Otto Friedrich Bollnow koncept gerontogogiky jako výzkumné disciplíny zaměřené na vzdělávání starších lidí.

Emil Livečka již v roce 1979 poukazoval na „nově budovanou vědní disciplínu pedagogiky, která slouží k přípravě dospělých občanů na aktivní a tvůrčí etapy stáří z hledisek výchovných a vzdělávacích potřeb, zájmů, funkcí a cílů výchovy a vzdělávání dospělých. Zahrnuje nejen teoretická východiska a pojetí, výchovu ke stáří a ve stáří, ale také praktické ukázky řešení a metodiky postupů při realizaci této výchovy a vzdělávání dospělých“ (Livečka, 1979, s. 3). Je možné vést diskusi o tom, jaké je dnes místo této disciplíny v systému věd, co je jejím předmětem a objektem, ale i o tom, jak tuto disciplínu vlastně nazývat. V literatuře je možné se setkat s různými pojmy, například:

•gerontopedagogika, resp. pedagogika starších lidí nebo pedagogika stárnutí a stáří (Livečka, 1979; Mühlpachr, 2004);

•geragogika (Čornaničová, 1998; Bartel, 1986; Mieskes, 1970; Zych, 1991; Berdes, Zych, Adam, Dawson, 1992);

•gerontagogika (Špatenková, 2013);

•gerontogogika (Kalvach a kol., 2004);

•geragogie (Bachmann, 1987a, 1987b);

•vzdělávací gerontologie (Schulz, 1986; Wojciechowski, 1986);

•gerontologické vzdělávání (Glendenning, 1990);

•vzdělávání seniorů (Eirmbter, 1978; Gronemeyer, 1986; International glossary of social gerolontology, 1985; Kamiński, 1971, 1978, 1986; Schenda, 1972; Schulz, 1986; Sitzmann, 1970, 1976);

•eldergogy (v anglosaské literatuře) apod.

Německý pedagog a gerontolog Hans Johann Mieskes zahrnuje geragogiku na jedné straně do gerontologických věd (spolu s geriatrií, gerontopsychologií a gerontosociologií), a na straně druhé k vědám o výchově, kam řadí pedagogiku dětí a mládeže a také andragogiku. Naznačuje tak nejen jistou „hraničnost“, ale i obtížnou „ohraničitelnost“ této disciplíny. Pojem „geragogika“ je totiž některými odborníky (např. Petřková, Čornaničová, Bednaříková, Šerák) užíván výhradně pro popis vzdělávacích aktivit zaměřených na seniory. Konkrétně Rozália Čornaničová (1998) řadí geragogiku primárně do systému věd o výchově a v jejich rámci ji považuje za disciplínu andragogickou, shodující se s andragogikou jednak v předmětu, jednak i v objektu andragogické, respektive geragogické intervence. Úvahy o geragogice jako samostatné disciplíně Čornaničová vůbec nerozvíjí. Jiní autoři (např. Špatenková, Jochmann, Šimek) používají pojem „geragogika“ v duchu integrální andragogiky

5
mnohem komplexněji.

V užším pojetí tak geragogika svým způsobem doplňuje a rozšiřuje tzv. vědy o výchově na pomyslnou „trojčlenku“: pedagogika – andragogika – geragogika. Zatímco pedagogika zaměřuje svoji pozornost na děti a dospívající, andragogika na dospělé, geragogika obrací svůj zájem na seniory. V širším pojetí je pak předmětem geragogiky i animace staršího člověka, jeho orientace v kritických uzlech životní dráhy či při jejím problémovém průběhu, péče o staršího člověka v nejrůznějších oblastech apod. (Špatenková, 2013, s. 5). Akční pole geragogiky se tak značně rozšiřuje (Jochmann, 1992, s. 20–21) na následující oblasti:

•vzdělávání (nejznámějšími vzdělávacími institucemi jsou pravděpodobně akademie třetího věku a univerzity třetího věku);

•edukace (např. kulturní výchova, zdravotní osvěta, rehabilitace, prevence a výchovná péče v oblasti sociálně deviantních jevů);

•péče (volný čas, zábava, rekreace, seberealizace, sociální péče, poradenství aj.);

•funkcionální působení (masmédia, působení prostředí, výchovné působení výchovně nespecifických organizací).

Rozšířením svého akčního pole a redefinicí předmětu se tak začíná geragogika řadit spíše k antropologickým, resp. humanitním disciplínám.

Geragogiku je možné vymezit také jako nauku o animaci seniorů. Animace, tj. oduševňování, nikdy nekončící humanizace člověka, je přitom vztažena jak na enkulturaci (tj. získávání a rozvíjení kulturních kompetencí), tak i na socializaci a resocializaci (tj. na optimalizaci sociálních pozic a rolí) nebo edukaci (tj. záměrné a cílevědomé formování člověka, jeho výchovu a vzdělávání). Animační působení může být současně jak záměrné, tedy intencionální, tak nezáměrné, funkcionální. Z tohoto komplexního pohledu vyplývá také rostoucí význam geragogiky při zkoumání formativních vlivů na stárnoucího jedince a zvláště pak při převádění funkčního (často i spontánního, živelného) formativního působení na působení záměrné, intencionální, geragogicky řízené a regulované.

Je třeba zdůraznit, že pod pojmem „geragogika“ se mohou skrývat minimálně tři skutečnosti, dosti odlišné a vzájemně se přitom významně doplňující a ovlivňující:

•Geragogika jako oblast společenské činnosti, ve které se realizují nejrůznější aktivity, ovlivňující sociálního aktéra (např. vzdělávání, péče, vedení apod.), tedy jakási technologie, způsob ovlivňování.

•Geragogika jako teoretická disciplína, která se zabývá touto oblastí (prostředím, v němž se příslušné aktivity realizují, jejich reflexí sociálním aktérem, metodami a technikami jednotlivých aktivit apod.).

•Geragogika jako studijní obor připravující odborníky pro koncepční, řídící a realizační činnosti v dané oblasti společenského působení. Vzniklo by tak nové povolání: geragog (srov. Mühlpachr, 2002), specialista s komplexním vzděláním v oblasti gerontologie, gerontopsychologie a gerontosociologie, andragogiky, resp. pedagogiky, a se specializací v geragogice. Tato nová „profese“ by mohla zastřešit stávající terminologickou a názorovou nejednotnost ohledně aktivizačních pracovníků, sociálně-aktivizačních asistentů, trenérů paměti a nejrůznějších „terapeutů“, animátorů, volnočasových pracovníků apod. V České republice existoval dříve studijní obor sociální gerontologie a sociálně-geriatrická péče, který však vymizel. Znovu se objevují snahy o obnovení podobně koncipovaného oboru, ať už například v rámci andragogiky, nebo sociální pedagogiky. Oprávněnost tohoto požadavku ukáže brzy praxe.

2.2Hlavní zdroje geragogiky

Je vůbec nutné rozvíjet geragogiku jako samostatnou disciplínu? Proč by nemohla být tato problematika řešena v kontextu stávajících disciplín, např. pedagogiky nebo andragogiky? Pedagogika je definována jako věda o výchově a vzdělávání člověka. Poskytuje geragogice poznatky z oblasti didaktiky, technologie učení a vzdělávání, poznatky o organizačních formách vzdělávání, o pedagogické interakci apod. V souladu s Janem Průchou (2002) je možné pedagogiku označit jako vědu, která se zabývá člověkem v situaci výchovy. V situaci výchovy je člověk se všemi svými vztahy ke skutečnosti po celý běh své životní dráhy, včetně stáří (srov. Potměšilová, 2013). Nicméně v etymologickém slova smyslu pak vzniká jistá diskrepance a divergence. Pedagogika už ve svém názvu nese určitý akcent na podstatně mladší věkové kategorie (řec. paidós – dítě, agógé – vedení), začlenění geragogiky k pedagogice tak může vyvolávat určité fantazie o přirovnání seniorů k dětem. Takový přístup je ovšem poněkud devalvující, protože jde proti zdůrazňování důstojnosti seniorské populace jaké svébytné sociální skupiny. Senioři nejsou (jako) děti. Mají jiné cíle, hodnoty, potřeby. Prakticky a výrazně se ve všech bio-psycho-sociálních i spirituálních charakteristikách odlišují nejen od dětí a dospívajících, ale i od dospělých, kteří jsou objektem andragogiky. Seniorská populace je v mnoha ohledech natolik specifická, že vyžaduje jiné postupy a metody – nikoliv pedagogické, ani modifikované andragogické, ale vlastní geragogické cíle respektující očekávání, požadavky a možnosti seniorů. Nicméně k andragogice má geragogika pravděpodobně nejblíže.

Geragogiku je možné vymezit jako hraniční disciplínu mezi gerontologií a andragogikou. Andragogika vytváří podle Rozálie Čornaničové (1998, s. 126) „příznivé inkubační podmínky a prostor na modelování strukturálních schémat obsahových polí gerontagogiky“. Malcolm Sheperd Knowles (1980) pojímá andragogiku jako „umění a vědu o pomoci dospělým učit se“. Andragogika v jeho pojetí se vyrovnává s nezávislými dospělými studenty, kteří mají své vlastní edukační cíle týkající se nějakého specifického problému nebo úkolu. Senioři ale na rozdíl od dospělých nemusí být úplně nezávislí, dokonce nemusí mít ani vlastní vzdělávací cíle či přímou motivaci ke vzdělávání. Je proto vhodné, aby byl v souvislosti se vzděláváním seniorů užíván pojem geragogika, který jednoznačně upozorňuje na specifika edukace starších osob. Senioři nejenže nemusí mít jasně stanovené vzdělávací cíle, někteří z nich se dokonce zapojení do vzdělávacích situací mohou obávat. K zapojení do vzdělávacích aktivit jim také obvykle chybí dostatečné vnější pobídky, které mohou být rozhodující ve vzdělávání dospělých (např. získání lepší pracovní pozice díky lepšímu vzdělání, zvýšení platu). Ve skutečnosti to může být právě naopak: Pro některé seniory může být představa zapojení do procesu vzdělávání i stresující či dokonce odpuzující.

„Já už se nechci učit, natož chodit někam do školy. Toho jsem si užil za celý život dost. Dejte mi pokoj s nějakým vzděláváním! Na co mi to bude? K čemu?! Já chci mít konečně klid!“

Senior, 69 let

„Ale tam jsou nějaké zkoušky, na té univerzitě třetího věku. To už pro mě není… To už bych nezvládla.“

Seniorka, 75 let

„Nebudu ze sebe někde dělat blbce… Ať se snaží ti mladí, co už my…“

Seniorka, 72 let

Tabulka 1 srovnává pedagogický, andragogický a geragogický přístup ve vzdělávání.

Tab. 1 Srovnání aspektů pedagogiky, andragogiky a geragogiky

Pedagogika

Andragogika

Geragogika

Vzdělávající

Učitel určuje, co a jak se bude učit, a pak to prověřuje.

Lektor účastníky podporuje a povzbuzuje je k sebeřízení.

Lektor jako facilitátor a partner pro komunikaci.

Vzdělávaný

Žák, student, dítě, adolescent. Je závislý.

Účastník vzdělávání (dospělý). Je nezávislý.

Účastník vzdělávání (senior). Nemusí být zcela nezávislý, ale chtěl by být.

Přístup

Subjekt-objektový přístup.

Subjekt-subjektový přístup.

Spíše objekt-subjektový přístup.

Zkušenosti účastníka vzdělávání

Životní zkušenosti žáka nejsou příliš bohaté.

Zkušenosti účastníka jsou cenným zdrojem.

Účastník vzdělávání má značné a cenné životní zkušenosti.

Očekávání účastníka

Žáci se učí to, co je od nich očekáváno, musí se učit.

Účastníci vzdělávání se učí to, co potřebují, resp. chtějí vědět.

Edukační programy navazují na biografickou historii účastníků a reflektují jejich zkušenosti.

Motivace

Vnější motivace.

Vnitřní, ale i vnější motivace.

Vnitřní motivace.

Cíle vzdělávání

Získávání znalostí a dovedností pro budoucnost a uplatnění na trhu práce.

Směr: do budoucnosti („bude“).

Nejlépe návaznost na možnost bezprostředního praktického použití.

Směr: do přítomnosti, resp. blízké budoucnosti („je“).

Integrace zážitků, zkušeností, dosažení moudrosti a vyrovnanosti.

Směr: návrat do minulosti („bylo“).

Zdroj: modifikace dle Knowlese, 1980.

Pojem geragogika je vytvořen podle vzoru pedagogika, resp. andragogika z řec. gerón – stařec a agógé – vedení. Máme-li posoudit, k čemu vést starého člověka, musíme vyjít ze zhodnocení jeho:

•potřeb, možností a rolí jako individua;

•podmínek a situací vymezujících kvality jeho života;

•specifik běhu (procesů) jeho života (Jesenský, 2000).

Takové posouzení ale není možné bez důkladné znalosti objektu geragogiky – tedy seniora. To poskytuje právě gerontologie. Gerontologie je nauka o stárnutí a stáří, respektive o problematice starých lidí a života ve stáří. Gerontologie zkoumá seniory „z pohledu biologického, demografického, sociálního a z mnoha dalších aspektů“ (Holmerová, Jurašková, Zikmundová, 2007, s. 13). Obvykle bývá členěna do tří hlavních proudů:

•Gerontologie experimentální (biogerontologie a psychogerontologie), jež zkoumá příčiny a mechanismy stárnutí živých organismů.

6

•Gerontologie sociální, která se orientuje na vzájemné vztahy mezi starou populací a společností jako celkem a zabývá se tím, co staří lidé od společnosti potřebují, i tím, jak populační stárnutí ovlivňuje společnost a její rozvoj.

•Gerontologie klinická (geriatrie), věnující se zvláštnostem zdravotního stavu a nemocí ve stáří. Iva Holmerová, Božena Jurašková a Květa Zikmundová (2007, s. 13) píší, že je „medicínou stáří, lékařským oborem, který se zabývá diagnostikou a managementem onemocnění ve stáří, ale také širšími souvislostmi z pohledu veřejného zdravotnictví“. Je to samostatný lékařský obor poskytující specializovanou péči nemocným vyššího věku.

V zahraničí se ovšem rozvíjí i další, a to poměrně silný proud gerontologie, totiž gerontologie vzdělávací.

7
Tento pojem byl podle Franka Glendenninga (1990) pravděpodobně poprvé použit v roce 1970 Howardem Y. McCluskym na univerzitě v Michiganu jako název doktorského studijního programu. O šest let později vznikl stejnojmenný americký časopis a v roce 1985 byla ve Velké Británii založena Asociace vzdělávací gerontologie. O obsahu tohoto pojmu se mohutně diskutovalo zejména v letech 1976–1980 a asi nejvýstižněji jej vymezil David A. Peterson (1976), který jím označil oblast teorie a praxe na rozhraní vzdělávání dospělých a sociální gerontologie. Peterson dále navrhl, že by vzdělávací gerontologie měla kromě vzdělávání seniorů zahrnovat také vzdělávání široké laické i odborné veřejnosti o stárnutí a stáří. V jeho pojetí se tak jedná nejen o vzdělávání seniorů, ale i vzdělávání pro seniory.

Pojem „vzdělávací gerontologie“ bývá ovšem často zaměňován s termínem „gerontologické vzdělávání“ a někdy bývají dokonce oba pojmy užívány jako synonyma. Mezi vzdělávací gerontologii (edukaci seniorů) a gerontologické vzdělávání (vzdělávání v gerontologii) ale nelze klást rovnítko. Vzdělávací gerontologie má jasnou cílovou skupinu – seniory. Gerontologické vzdělávání má mnohem větší okruh – širokou veřejnost, dobrovolníky i profesionály pracující se seniory. Panující terminologická nejednotnost vytváří požadavek zavedení jednotného označení pro nově se formující disciplínu, která se zaměřuje na edukaci seniorů i na problematiku edukace ve vztahu ke stárnutí a stáří, tedy disciplínu, která by „zastřešovala“ obojí – vzdělávací gerontologii i gerontologické vzdělávání. Tímto termínem by mohla být právě geragogika, protože toto označení podle Rozálie Čornaničové (1998, s. 120) splňuje požadavky na praktičnost jednoslovného názvu, vyhovuje ekonomičnosti (úspornosti) termínu tím, že umožňuje vytvářet jednoduché odvozeniny, včetně principu nosnosti, resp. reprodukovatelnosti termínu, protože umožňuje vytvářet přídavná jména a správnou slovní vazbu. Kromě toho je pojem geragogika (angl. geragogy) v zahraničí již poměrně etablovaný, proto by bylo vhodné respektovat ho i v našem sociokulturním prostředí.

2.3Další zdroje geragogiky

Kromě andragogiky a gerontologie se geragogika významně opírá i o poznatky jiných věd, především psychologie, sociologie, filozofie atd.:

•Psychologie umožňuje aplikovat psychologické poznatky o osobnosti jedince, faktorech ovlivňujících psychický vývoj, o zvýšeném riziku psychických chorob a poruch ve stáří (např. kognitivní poruchy, demence apod.) a možnostech jejich prevence (pravidelná duševní činnost atd.), o možnostech podpory a pomoci pozitivního vývoje osobnosti seniora, o faktorech kognitivní výkonnosti ve starším věku a možnostech jejich ovlivňování žádoucím směrem, o významu motivace pro učení i ve starším věku a úspěšné psychické adaptace na stárnutí včetně determinujících faktorů atd. Kromě toho poskytuje psychologie geragogice klíčový pojmový aparát (paměť, učení, motivace, komunikace aj.), nabízí určité diagnostické metody a pomáhá koncipovat psychodidaktické přístupy.

V geragogice však nejde jen o osobnost a psychiku samotných účastníků edukace, konkrétně o psychické, věkové a individuální zvláštnosti starších lidí, problematiku teorie jejich učení a změny schopností učení v období pozdních fází ontogeneze, změn v duševní i fyzické výkonnosti stárnoucích a starých lidí, jejich motivace k učení apod., jde také o osobnost a psychiku geragogů, lektorů, trenérů a dalších, kteří při výkonu svého povolání vykonávají řadu geragogických funkcí a činností.

•Sociologie disponuje rozsáhlým aparátem metod a technik empirického výzkumu, a tak nabízí poznání v oblasti společenských vztahů, principů navozování a udržování mezigenerační solidarity, společenského vývoje a změn ve všech oblastech společenské praxe souvisejících se stárnutím společnosti. Právě vztahy jedince a společnosti, sociální role (a jejich změna) u stárnoucích a starých lidí, téma autority a prestiže seniorů a zvláště pak změn, k nimž dochází u stárnoucích a starých lidí ve struktuře a využívání volného času, jsou pro geragogiku zvlášť významné. Kromě toho nesmíme zapomínat, že každá výchova a vzdělávání – i ta ve stáří a ke stáří – je činností převážně společenskou. Z toho také vyplývá velký význam sociologického zkoumání společenského charakteru výchovy ke stáří a ve stáří, a to jak v makrospolečenských, tak i mikrospolečenských rozměrech (Livečka, 1979, s. 20–29).

•Filozofie nabízí a předkládá poznatky ohledně smyslu života, významu životní zaměřenosti, vytváření hodnotové orientace člověka a významu životních hodnot, problematiky kvality života, problematiky morálky a etiky aplikované v každodenním životě, významu důstojnosti života i v etapě stáří apod.

Kromě andragogiky, gerontologie, psychologie, sociologie a filozofie se geragogika opírá také o poznatky demografie, ekonomie, lékařských věd, práva atd. Na širší společenskovědní vztahy geragogiky upozorňuje i Rozália Čornaničová (1998, s. 127) a jejich význam shrnuje do možnosti „vnímat sénium ve spektru širšího společenskovědního poznání, a tím i blíže k objektivní realitě“.

2.4Charakter geragogiky

Geragogika není výlučně teoretickou disciplínou, je to především aplikovaná sociální technologie (oblast společenské činnosti). V tomto smyslu je aplikovanou disciplínou. Její poznatky slouží k praktickým opatřením v oblasti společenských vztahů, ba dokonce jsou tyto poznatky rozvíjeny právě na základě formulovaných společenských potřeb. Změny v sociální a demografické struktuře společnosti vedou k vytvoření nového sociálně-ekonomického prostředí i v oblasti vzdělávání. To neznamená, že by dříve nebylo vzdělávání seniorů řešeno. Bylo, ale jinak a jinde. Původně se totiž rozvíjelo ve sféře mimopedagogické, zejména ve zdravotní a sociální oblasti. Ve svých prvopočátcích byla edukace seniorů realizována především v domovech pro seniory.

V Šimkově (1995) duchu je možné geragogiku vymezit jako induktivní disciplínu. To znamená, že svůj předmět vytváří na základě identifikovaných problémů, které se ve stárnoucí společnosti objevují. Teprve poté, co se nějaký problém vyskytne, je identifikován, interpretován a zařazen do souvislostí. Geragogika pak dodatečně hledá teoretické zobecnění příslušných problémů.

Geragogika je do značné míry disciplínou normativní. To je dáno zejména vlivy sociotechnických přístupů, které formulují cíle, jichž je nutné dosáhnout, a metody a techniky (prostředky), které budou pro dosažení těchto cílů použity. Tím se z cílů stávají normy, které by měly být respektovány. Takovými normami jsou například výroky: „Je nutné dosáhnout vzdělání určitého obsahu a úrovně.“ „Je nutné rozvíjet estetickou a kulturní úroveň seniorů.“ Dušan Šimek (2004) před takto pojímanou normativností varuje. Vzhledem k tomu, že je geragogika teprve na počátku svého vývoje, a že je orientována problémově a synteticky,

8
bylo by vhodnější, kdyby minimalizovala normativní přístupy a zaměřila se spíše na syntetizující zkoumání dopadů makrosociálních změn na sociálního aktéra. Šimek ale současně podotýká, že i toto jeho doporučení je svým způsobem vlastně určitá norma.

Normativní paradigma ve vztahu ke vzdělávání seniorů zpochybňují i jiní autoři (Looft, 1973). Už jen postižení toho, co je „normální stárnutí a stáří“, je nanejvýš komplikované, složité, ba dokonce marné. Normativní paradigma vzdělávání, které nastiňuje, co „by mělo být“, je pravděpodobně užitečnější ve vztahu k profesnímu vzdělávání. V určitém ohledu je ale normativní paradigma vzdělávání jistě programově jednodušší, každý např. získává stejnou vzdělávací zkušenost. Vzdělávání a učení v pozdní fázi ontogeneze ale musí být formováno individuální idiosynkratickou „historií učení“, zkušeností a aktuálním sociálním kontextem. Vzdělávání seniorů, to je ve skutečnosti velké množství individuálních, originálních a neopakovatelných životních scénářů, motivů pro učení. Pokud je učení výsledkem zkušenosti, musejí být učební aktivity formovány minulými a současnými zkušenostmi jedince; tyto zkušenostní vzorce jsou ale stejně jako otisky prstů jedinečné. Normativní vzdělávací intervence jsou vhodné, pokud jsou založeny na určitých normách, ve vzdělávání seniorů by ale takto generované programy byly ve vztahu k praxi vzdělávání seniorů neefektivní.

Dalším charakteristickým znakem geragogiky je její výrazná transdisciplinárnost, tedy jakési „procházení“ napříč gerontologií, sociologií, psychologií, pedagogikou, andragogikou aj. Geragogika nemá vlastní, výhradní předmět ani objekt, zabývá se specifickými problémy objektu společného s ostatními sociálními disciplínami. Právě charakter geragogiky výrazně ovlivňuje proces její legitimizace (tj. opodstatněnosti, přiznání práva na existenci) jako samostatné disciplíny.

2.5Historický kontext geragogiky

Přestože je geragogika relativně novou disciplínou, její kořeny sahají hluboko do minulosti. Myšlenku celoživotního učení zahrnující vzdělávání ve stáří pravděpodobně poprvé v historii pedagogiky předložil právník a filolog Simon Mauricius Pilsnensis své práci De scholis seu academiis libri duo (Dvě knihy pro školy nebo jiné akademie) z roku 1551. Za „otce zakladatele“ geragogiky můžeme jednoznačně a hrdě považovat Jana Amose Komenského. Koncept celoživotního vzdělávání rozvíjí Komenský především v díle Pampaedia z roku 1656, kde v souladu s vývojem člověka rozlišil osm tzv. škol (Komenský, 1948):

•škola narození (Schola Nativitatis);

•škola dětství (Schola Infantiae);

•škola chlapců (Schola Pueritiae);

•škola dospívání (Schola Adolenscentiae);

•škola mladosti (Schola Juventatis);

•škola dospělosti (Schola Virtatis);

•škola stáří (Schola Senii);

•škola smrti (Schola Mortis).

Právě Komenský utvořil první ucelenější systém poznatků o výchově a vzdělávání nejen dětí a mládeže, ale také dospělých, včetně seniorů. Škola stáří představovala vrchol lidské moudrosti. Stáří pojímal Komenský jako rovnocennou část života stejně jako kterékoliv životní období, např. mládí. Píše, že stáří je součástí života, proto je součástí školy a tato škola musí mít své učitele, předpisy, cíle a disciplínu. Je přesvědčen o tom, že pokrok v životě starých lidí je možný. Dále argumentoval tím, že „co je slabé, musí dostat radu a podporu. A protože stáří je nejslabší ze všech etap života, nesmí být zanedbávané a zbavené pomoci“ (Komenský, 1948).

Staří lidé by podle Komenského neměli opomíjet své ctnosti. Nic důležitého – veškeré dosavadní životní poznatky a zkušenosti – by nemělo být zapomenuto a nemělo by zůstat bez využití. Cílem školy stáří bylo vykonat „něco dobrého a konečného“ tak, aby mohl být závěr smrtelného lidského života dobrý a správný, stejně jako celý předcházející život. Stáří Jan Amos Komenský (1948) rozděluje na statné, obtížené a sešlé, každému z nich náleží vykonávat něco jiného a jiným způsobem. Například úkolem stáří statného je těžit ze zkušeností, z prožitého života, a to způsobem ohlížení se na minulost – z toho, co bylo učiněno správně, se radovat, a u toho, co bylo vykonáno špatně, přemýšlet nad nápravou. V období stáří je podstatné radovat se ze současnosti, nejde jen o zaplňování prázdného času.

Motiv geragogiky lze nalézt také v práci Komenského Velká Didaktika (Komenský, 1954), ve které diskutuje principy prodloužení lidské existence. Došel k závěru, že prodloužení života spočívá v získání umění jeho správného použití. Vzdělání je v tomto smyslu nedílnou součástí všeobecné osvěty, tedy i nedílnou součástí školy stáří a smrti.

Konstituování a rozvoj geragogiky koresponduje s názorem, že člověk je schopen se učit ve všech životních etapách, včetně stáří. Vzdělávání by se tedy mělo týkat všech věkových kategorií. Takový přístup ke vzdělávání je možné nalézt nejen u Jana Amose Komenského, ale například i u Ruth Benedictové, Ericha Fromma, Aleksandera Kamińského, Abrama Kardinera či Ralpha Lintona. Nicméně úvahy o vzdělávání seniorů měly spíše deklarativní, teoretický charakter. Prakticky však byly vzdělávací potřeby starších lidí opomíjeny.

Samotná edukace seniorů začala vznikat z potřeb společenské praxe jako nový výchovně-vzdělávací fenomén v sedmdesátých letech minulého století. Na mezinárodních gerontologických kongresech se začalo hovořit o učení a paměti ve stáří, výchovně-vzdělávací přípravě na odchod do důchodu i o vzdělávacích kurzech pro seniory. Emil Livečka (1979, s. 16–17) připomíná, že už v roce 1975 na světovém gerontologickém kongresu, který organizovala Association Internationale de Gérontologie, zaznívala tematika gerontologického vzdělávání nikoliv ojediněle, ale z převážné většiny, jak je výslovně uvedeno ve sborníku z této konference o výchově a výcviku v gerontologii (Education and Training in Gerontology). Emil Livečka cituje z úvodního referátu Benerfeldtové: „Potřebujeme v této oblasti vzdělavatele vysokých kvalit; jedince, kteří jsou vybaveni pedagogickými vědomostmi a dovednostmi a současně dostatečně motivovaní k praktické aplikaci svých znalostí o stárnutí… Další skupinou lidí, kteří potřebují takový výcvik, jsou poradci osob v předdůchodovém věku a nakonec i sami stárnoucí a staří lidé…“ (Livečka, 1979, s. 17). Začíná se tak objevovat i apel na gerontologickou přípravu pracovníků, kteří při výkonu svého povolání přicházejí do kontaktu se seniory.

Rozália Čornaničová (2002) připomíná, že v edukaci seniorů se postupně formovaly tři proudy vzdělávacích a kultivačně-edukačních aktivit a tři okruhy prostředí, v nichž byla realizována:

•Edukačně-preventivní programy zaměřené na zdravé stárnutí, předcházení předčasnému, patologickému stárnutí. Byly realizovány především zdravotníky se specializací v geriatrii a zaměřené na popularizaci gerontologických poznatků, obvykle se konaly ve vhodném místním prostředí, například v klubech důchodců nebo kulturně-osvětových institucích.

•Specializované sociálně-edukační aktivity v rezidenčních institucích pro seniory (domovy pro seniory, léčebny dlouhodobě nemocných, geriatrická oddělení nemocnic apod.), kde se rozvíjela širší škála specificky zaměřených edukačních programů, například adaptační programy, aktivizační, rehabilitační a další „terapeutické“ programy pro obyvatele, resp. uživatele služby.

•Edukace seniorů školského typu, například univerzity a akademie třetího věku, které jsou chápány jako výraz aktivní životní orientace samotných seniorů, tzv. druhého životního programu v séniu.

Mezi hlavní příčiny, proč se začala edukace seniorů rozvíjet právě v sedmdesátých letech, patří řada nových teoretických poznatků o procesu stárnutí, podpora demokratizace společnosti, nutnost celoživotního vzdělávání a v neposlední řadě zvýšení sebevědomí samotných seniorů. Edukace představovala nový aktivní a atraktivní přístup k životu seniorů, možnost poznávat a vytvářet si nové zájmy a kontakty, a začala přispívat k udržování, resp. zvyšování kvality jejich života. Ale i současná doba je obdobím razantních a neustálých změn, které doléhají na všechny generace. Nejobtížněji se s nimi vyrovnávají právě senioři, pro něž se stávají zdrojem stresu. Proto je jedním z hlavních úkolů edukace pomáhat seniorům orientovat se v rychle se měnícím světě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Edukace seniorů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.