František Niedl

SLUNCE NA ÚTĚKU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7104-7

1

Ráno – 4. srpen. Nechali všechno za sebou. Špatnou náladu, Shaneovic rodinné sídlo stojící uprostřed velikého pozemku, další vily, patřící jistě neméně důležitým lidem, Mikeovu vystrašenou matku i hluchý telefon, kterým před chvílí Mike mluvil se svým otcem.

Původně se měli zdržet nejméně týden, ale Mikeův otec svými věčnými pokusy zatahovat je do politických diskusí, ve kterých musel mít poslední slovo, zavinil, že svůj pobyt zkrátili na tři dny – i tak toho bylo víc než dost.

„Z jeho hlasu se mi zdálo, že má o mne strach. Dokážeš to pochopit?“

„Asi tě má opravdu rád,“ odpověděla Bessy.

„Ještě jsi měla říct: svým způsobem.“

„A proč ne?“

„Nejdřív přesvědčoval, pak nadával a nakonec…“

„Co nakonec?“

„Nakonec prosil. Chápeš to?“

„Necháme jej na pokoji, co říkáš?“ Bessy se nechtěla znovu zaobírat problémem, který ze sebe setřásla teprve nedávno.

„Máš pravdu – leží nám u nohou celá Amerika. A teď hurá do Santa Moniky! A pak můžeme do Mexika. Když nám bude malé Mexiko, sedneme na loď a poplujeme třeba na Velikonoční ostrovy. Můžeme všechno!“ Mike si připadal silný a volný.

„Všechno?“ zopakovala poslední slovo Bessy. Podíval se na ni – zdála se mu spokojená. Usmála se na něj. „Jsi docela fajn kluk, Mikeu.“

Najeli na II. severojižní dálnici a svět jim najednou připadal nekonečně veliký. Předjížděli auta a jinými byli předjížděni. Řidič velkého kamionu zatáhl za šňůru nad hlavou a ze šesti trub, umístěných nad kabinou, se ozvalo zatroubení, jako kdyby sto hráčů na tubu zadulo naráz.

Mikeovi bylo zase dobře. Nikde ani památka po náznacích jeho nemoci, jejíž drápky se do něj zaťaly před několika dny.

„Chvátáš hodně domů?“ zeptal se.

„Vůbec nikam nechvátám,“ odvětila Bessy a položila ruku na opěrku hlavy Mikeova sedadla, cítila na prstech jeho měkké vlasy. „Říkals, že celý svět patří nám, tak proč ho nepoznat?“

„Fajn. Asi po půlhodině jízdy by měla být odbočka a tam je takové, no… myslím, že se ti to bude líbit.“

„Co je tam?“ Bessy zatahala Mikea za vlasy.

„Nebuď zvědavá, uvidíš!“

Úzká asfaltka se zdála být úplně titěrná proti mnoha proudové dálnici. Na jejím konci leželo něco, co silně připomínalo dostavníkovou stanici, jaké bývaly ještě na konci 19. století roztroušeny snad po všech státech Unie. Jen chumel aut a obytných vozů trochu kazil dojem. Ale ty byly od budovy odděleny podkovou nízkých stromů. V ohradách pobíhali koně a na velké louce se pásly krávy. Pod přístřeškem stál dostavník, k nerozeznání od těch, které vířily prach prérií na plátnech kin. V malém dolíku za budovou se tísnily stoly a lavice z poctivých borových fošen. Svah byl do výše jednoho metru zajištěn roubenou stěnou z klád.

Zůstali na oběd a odpoledne se Mike zúčastnil nahánění mladých býčků. Bessy se toho potěšení, vzhledem ke svým jezdeckým kvalitám, vzdala.

Třikrát během odpoledne vyjel dostavník na okružní jízdu. Té poslední se zúčastnili i Mike a Bessy. To už byli rozhodnuti, že zůstanou přes noc.

Pod pastvinou se prašná cesta přiblížila k malé říčce, koně museli přes brod a asi půl kilometru za ním, mezi nízkými zvětralými skalami, došlo k přepadení. Tři jezdci s černými šátky na obličejích spustili ohlušující palbu a kočí dostavníku se svým pomocníkem ji statečně opětovali. Nakonec ale byli oba přemoženi a velice půvabným stylem se svalili z kozlíku.

Do scénáře asi patřilo také zajetí bohatého rukojmí. Když si vůdce banditů vyhlédl jednu z cestujících a chtěl svůj záměr provést, dotyčná vzala celou věc vážně. Nezapomněla ani na hysterický jekot, který byl nefalšovaný, a bránila se tak vehementně, že šátek sklouzl banditovi z obličeje. Bessy v muži poznala chlapíka mírumilovného vzezření, který dopoledne spravoval v jídelně klimatizaci. Vyprskla smíchy, protože strženou maskou zmizelo kouzlo dráždící fantazii.

Po večeři nastoupila pravá zápaďácká kapela s houslemi, banjem, kytarou a harmonikou. Personál, včetně vůdce banditů, zatančil několik dobových tanců a pak se rozproudila volná zábava.

Bessy vypila několik koktejlů zvaných Dlouhá ruka. Byly dobré a nezdály se jí ani silné. A přesto, když se venku začalo stmívat a na nebi se začaly rozsvěcovat hvězdy, pocítila jisté uvolnění a smíření se světem. Tanečníci se pohupovali v bocích a s Bessy se pohupoval celý svět. Ne, nebyla opilá. Náhle si vzpomněla na dům Shaneových, před nímž na sametovém trávníku sedí dva opuštění lidé, a přišlo jí jich líto.

„Nespi, Bessy!“

„Nespím.“ Pozvedla sklenici. „Připijeme si.“

„Na co?“

Chvíli se dívala na toho kluka před sebou, jen o něco málo staršího, než byla ona sama. Snad by se do něj mohla někdy i zamilovat. „Připíjím na usmíření s tvým otcem,“ pronesla a hned věděla, že šlápla vedle.

„To jsi nemusela, Bessy. On by s tebou takový soucit neměl.“

„Třeba jsme zaujatí, Mikeu.“

„Tak víš co, Bessy?“ Mike se žíznivě napil ze sklenice, kterou před něj postavil desperát s koženou páskou přes oko. „Říkala jsi, že domů nechvátáš. Je to tak?“ Mike jedním douškem dorazil zbytek koktejlu.

„Ano.“

„Dobře. Uděláme si zajížďku, něco ti ukážu. Uvidíme, jestli změníš názor.“

„Co to je, Mikeu?“

„Nech se překvapit.“

„Mikeu!“

„Máš ráda Skalisté hory?“

Pokrčila rameny. „Jsou dlouhé. To máš podobné jako s mořem. Někde je přítulné, jinde zabíjí. Tak povíš mi to? Prosím.“

Zavrtěl hlavou. Než se stačil vzpamatovat, měl před sebou další plnou sklenici.

Šli tančit a bylo jim příjemně. Skákali jako mladá hříbata. Spát šli před půlnocí a přivítal je pokoj provoněný dřevem. Milovali se s chutí a možná v tom byl dokonce i kus… kousíček lásky.

Ráno se Mike probudil ještě s pozůstatkem příjemné únavy z předešlého večera. Bylo mu dobře – přestože ho paprsky slunečního kotouče šimraly do očí. Dobrá nálada jej neopustila, ovšem až do chvíle, kdy si uvědomil, co včera Bessy ve stavu částečné opilosti slíbil. Nejradši by ten rozhovor vygumoval.

Nechali za sebou kemp, honáky s jejich jipí… kousek pěkného světa. Znovu byli na severojižní a chevrolet začínal nabírat rychlost.

„Co se mračíš, Mikeu?“ dloubla jej Bessy do žeber. „Nezapomněl jsi na včerejší slib?“

„Právě že nezapomněl.“

Po dvaceti kilometrech odbočili na východ. Třetí den byli na cestě a do cíle zbývalo posledních pár kilometrů. Původní šestiproudová dálnice, po které se dalo jet vysokou rychlostí, se změnila ve vyštěrkovanou horskou silničku, o které Mike ani nevěděl, že je soukromým majetkem jeho otce a hrstky těch několika málo vyvolených.

Bessy náhle ožila. „Podívej, Mikeu, co to je?!“

Nemusel se dívat. První z betonových příšer vyrůstala ze skály po levé straně. Pak přijdou další tři. Ještě jedna z nich se nachází na pravé straně Stříbrného potoka a pátá, ta poslední, je jejich – Shaneových. Mike se utvrdil v přesvědčení, že cíl jejich výletu nevybral nejšťastněji.

Cesta končí a Mike otáčí auto do pravého úhlu – proud kamínků odlétává od kol.

Bessy vystupuje a nechápavě se rozhlíží kolem. „Tamto?“ ukáže rukou k poslednímu z monster.

„Víkendhaus na přežití. Už jsi něco takového viděla?“

„Ne,“ odpovídá okamžitě. „Slyšela jsem, že takové věci existují, ale na živo jsem nic takového ještě neviděla.“

Mike vytáhne z přístrojové desky ovladač, zadává PIN a dává příkaz k otevření. Nejdřív se odsouvá obdélník z šedého materiálu, připomínající směs betonu a litiny. Ve výřezu se objeví dveře, které se svým tvarem přece jen podobají normálním. Výplň je však tvořena tlustým sklem s vysokým obsahem olova. Pak se odsune ještě jedna deska a objeví se tři metry široké a dva metry vysoké okno.

„To je to tvoje překvapení?“

„Jo, kdybych nebyl přiopilý, nenapadla by mě taková blbost. Půjdeme tam vůbec?“

„Kvůli tomu jsi mě sem snad vezl, ne?“

Syčivý zvuk a dveře jsou volné. Bessy nedočkavě vchází do podzemní krypty. První, co ji zarazí, je komfortní vybavení a čerstvý horský vzduch. Ten sem nemohl vniknout za tu krátkou dobu, co byly dveře otevřené. Ty jsou však už opět uzavřeny, neviditelný vrátný se postaral o jejich hermetické utěsnění.

„Nemůžeš ty dveře otevřít, Mikeu?“

„Pokud chceš jít ven, tak ano – jinak zůstávají zavřené,“ Mike si pohrává s ovladačem.

„A kdyby to selhalo?“

„To nevím.“

Bessy se pohodlně svezla do klubovky z bílé porézní hmoty. „Tvůj otec je šílenec!“

„Proč myslíš?“

„Za jak dlouho by se sem dostal z Frisca? My to jeli tři dny.“

„Prý za hodinu.“

„A oni by mu dali nejdřív vědět?“

„Bessy…“

„Neuhýbej a odpověz, když už jsi mě sem zatáhl.“

„Nech mě, já to opravdu nevím.“

„Tak mě napadlo… Že tvůj tatík měl před prázdninami na univerzitě přednášku na téma nukleární ohrožení. Nevzpomínáš si?“

„Tak to jsem zrovna chyběl. Měli jsme důležitý zápas, a tak doufám, uznáš… A kromě toho jsem se těch blafů naposlouchal doma až dost.“

„Udělal jsi velkou chybu! Tvůj otec velmi pěkně hovořil, dalo by se říct ve sportovním duchu a ve smyslu, že nebezpečí sice existuje, ale přes všechny útoky, které byly proti Americe od jedenáctého září podniknuty, z nich vyšla naše země vždy posílena. A že své občany dokáže vždy ochránit. Byl okouzlující, dokonce jsem mu tleskala. Tak jako většina z nás. Nás, kteří bydlí v domech ze zpevněné pěny a tvrzeného papíru, nás, kteří považují kámen, beton a podobné materiály za konstrukční přežitek. A teď v něčem podobném sedím, a to něco je majetkem okouzlujícího senátora Shanea. Opravdu, lepší příležitost k prázdninovému studiu jsi mi dát nemohl.“

„To taky byl ode mne nápad!“

„To teda jo,“ odpověděla provokativně. „Provedeš mě po tomhle druhém já tvého otce?“

„Obyčejný byt.“

„Máš pravdu. Ale jenom s jedním oknem. A tamty dveře?“ ukázala Bessy za sebe.

„Strojovna.“

„A ty naproti?“

„Taky. Všechno je tu dvojmo. Zařízení na filtraci vzduchu a vody. Zásoby potravin na tři roky, řídicí mozek bunkru… Můžeš s ním hrát společenské hry, diskutovat s ním, na hlasový povel ti cokoliv vyhledá na internetu, když budeš chtít poslat email, stačí mu diktovat tady z té pohovky…“

„Pojď ven, prosím tě.“

Skleněné dveře se za doprovodu syčivého zvuku znovu otevírají. Zaprášený chevrolet, jediné pojítko s normálnem, stojí pořád na svém místě. K pahorkům se sklání velká krvavá koule. A kolem jen samé kamení v nejbizarnějších formách.

„Nezdá se ti, Mikeu, že nejsme ani na Zemi?“

„A kde bychom měli být?“

„Třeba na Měsíci, nebo na Marsu…“

„Tam to vypadá úplně jinak a nejspíš by ti tam umrznul zadek.“

„Á, promiň. Zapomněla jsem, že máte předplacenou dovolenou na Měsíci pro celou rodinku, jen abyste nevypadli z pořadníku, až se tam začne komerčně létat. Zřejmě máš nastudované prospekty?“

„Nerej, Bessy. Já o tu dovolenou vůbec nestál. A bůhví, kdy se začne létat. Navíc je tam zima a já mám rád teplo.“

„Třeba to tak vždycky nebylo?“

„Co, moje krásná Maud?“

„Maud, kdes to sebral?“

„Jen mě to tak napadlo, když tě tu vidím sedět na tom šutru a koukat na to divné slunce, jak sama říkáš…“

„Je divné, krvavé.“

„To je jeho věc.“

„Jsi cynik, Mikeu. Nechceš se posadit?“

Docela rád poslechl. Sedl si na zem a opřel se o kámen. Rukou zkoušel, jak vysoko se dostane její nohavicí. Ke kolenu.

„Citadela mlčení.“

„Co?“

„To všechno kolem tady, Mikeu, ani známka života.“

Cítil, jak se otřásla.

„Přitom jinde pulzuje život. Přeplněná centra. V San José, Palm Beach, na Floridě plné pláže. Někde se rodí člověk, co povídám, tisíce lidí…“

„A tisíce jich umírají.“

„Ano, a tisíce jich umírají a astronauti čumí, jak mi v nohavici hledáš blechu.“

„Co je to blecha?“

Oba se zasmáli. Kdesi ve skalách se uvolnil pramínek kamenů a s mnohonásobnou ozvěnou oznamoval svůj pád. Kotouč slunce zapadl za obzor.

„Půjdeme?“

Nepřátelsky se podívala na dva obdélníkové výřezy ve skále a nevědomky se znovu otřásla. „Pán dostal hlad? Ale nic k jídlu jsme s sebou nevzali.“

„Železné zásoby,“ odpověděl ledabyle.

„Ale pak nebudou na tři roky.“

„Tak budou jen na dva roky a tři sta šedesát čtyři dny. Stejná firma, která tahle hnízdečka postavila, se stará i o kompletní servis, včetně výměny a doplňování zásob,“ dodal Mike.

„Někdo si namastil kapsu. Zajímalo by mě, jestli si majitel té firmy také něco takového postavil pro sebe. Anebo se směje hlouposti druhých a mne si ruce, jak vydělal.“

„To není můj problém, Bessy. A pojď, to divné slunce už zapadlo.“

Moderní jednokanálový televizní přijímač automaticky volí v pětisekundových intervalech nové a nové programy. Dělič rozparceloval obrazovku na čtyři díly, a tak běží čtyři programy najednou, jeden vždy zmizí a nový naskočí. Novodobý otrokář lidského času.

„Mikeu, můžeš to vrátit?“

„Jistě.“

„Podívej! Víš, co to je?“

„Nemám zdání. Nemůžu vědět všechno.“

„Pouť na horu Fudži. Tolik let, snad staletí. Stále stejný rituál.“ Bessy, nohy zkřížené pod sebou, míchá krouživými pohyby džus s ledem a v tu chvíli to vypadá, jako by zapomněla na pobyt v podzemní kobce.

„Tradice, rituály… lidstvo už tisíciletí blbne, a přestože se vyvíjí, zůstává v něm stále zakódované něco, čeho se nedokáže zbavit.“

„Vždyť je to pěkné.“

„Pouť na horu Fudži?“

„Třeba.“

„Když myslíš…“

„Pořád lepší než si stavět protiatomové kryty. Jako…“

„Zděděná vlastnost po předcích – touha přežít. A konečně, já ho nestavěl.“

„Chtěla bych se osprchovat,“ řekla, jako by se všechno dalo smýt s prachem cest.

„A já se vykoupu s tebou.“

Prohlédla si ho výsměšným pohledem. „To máte tak málo vody, že by nevystačila na dvě koupele?“

„No, vody máme dost, stále přitéká nová,“ odpověděl uraženě. „Ale chtěl bych se s tebou prostě koupat. Nebo se to nesmí z důvodu třídní nenávisti, kterou ke mně musíš zákonitě chovat, ty praštěná budoucí socioložko?“

„Tak pojď, ty rozmazlený hajzlíku. Nevím, z jakého titulu si myslíš, že mě můžeš neustále obtěžovat tím svým tykadélkem.“

„Když už, tak snad tykadlem! Nebo jsi ke všemu ještě slepá, erotogenní zónu sis zapomněla doma a…“

Kopla ho kolenem do části těla zvané hýždě. „Jdi už, nebo si to rozmyslím.“

Svlékli se v malém prostoru přede dveřmi z umělé hmoty, jejíž struktura tvořila nepravidelné ornamenty, Mikea popadla pradávná samčí touha přitisknout k sobě to pružné opálené tělo, na němž nezůstaly ani ty nejmenší stopy po nošení plavek. Včas se zarazil, nebo lépe řečeno, byl zaražen jejím dalším výsměšným pohledem. Vešli. Sprchový prostor, obložený deskami, k nerozeznání od mramoru, které přesto mramorem nebyly, nepůsobil neútulným dojmem. Mike zavřel dveře, na regulátoru nastavil teplotu a intenzitu proudění. Ze tří stran začala prýštit voda. Když byli mokří jako delfíni, Mike malou páčkou spustil sprchové zařízení do úrovně prsou. Pak níž, až k pasu a znovu k ramenům.

„Můžu tě umýt?“ Nečekal na odpověď a začal Bessy umývat jemně a zároveň neodbytně, jako by na dokonalosti provedení záviselo spasení lidstva. Nejdříve ramena – růžová pěna odplouvá v praméncích, pak krásná pevná ňadra, jejichž bradavky se při dotyku zahrocují. Pas a boky připomínají vzácnou amforu. Proud vody učesal zbytek jemného chmýří na klíně, který si tam ženy nyní nechávají, do pravidelných cestiček. Mýdlo ho vždy na chvíli zbarvilo dorůžova. Na chvíli se zdá, že Bessy přistoupila na Mikeovu hru, ale pak, jako by praskla neviditelná struna, se od něj odtáhne.

„Už jsem umytá a ty si dej studenou sprchu!“ A když vidí jeho obličej, dodá: „Promiň.“

V televizi běží akční film o pilotech obřích transportních letadel. Bessy chce otevřít dveře, ale nezná kód. Mike se za pár minut vrátí ze sprchy, zapálí si cigaretu a je nasupený.

„Budeš tak laskav a nabídneš mi také jednu?“ připomene se Bessy.

Nabídl jí z otevřené krabičky.

„Díky.“

„Hm.“

„Nehuč, Mikeu. Zítra odjedeme a pak bude zase všechno normální. Chápeš mě?“

„Snažím se.“

„Nechápeš.“

„Je to povinné?“

„Ne.“

„Tak nechápu.“

O pár set kilometrů dál právě zavezl Steve Rogers do garáží svůj přepravník. Profesor William Stanford opět přetáhl pracovní dobu o pět hodin a dobu penzionování o pět let. V jedné bezvýznamné zemi došlo ke státnímu převratu, v Berlíně skončila konference o etice klonování, opět bez výsledku, a na celé Zemi bylo jen pár lidí, nanejvýš pár desítek, kteří věděli, nebo se alespoň domnívali, že ví, jak bude vypadat zítřejší den.

2

„Mikeu, probuď se, no tak nespi, slyšíš?!“

Když otevřel oči, uviděl její vyděšený obličej, slyšel dunivý rachot a cítil, jak se postel pod ním chvěje.

„Ty desky před oknem a dveřmi se zavřely! Jsme tu úplně zavření, jako v hrobě!“

„No, pokud by to takhle vypadalo v hrobě…,“ chtěl zažertovat, ale jako by mu něco stáhlo hrdlo. Vyskočil z postele, popadl ovladač a netrpělivě zmáčkl dekodér. Nic se nestalo. Pak si uvědomil, že zapomněl nastavit příslušnou funkci. A opět úkon opakoval. Výsledek stejný – bunkr zůstal zavřený.

Obrátil se na Bessy. „Rozumíš tomu?“

„Co já?!“ vykřikla skoro hystericky. „Já jsem tady jenom na návštěvě,“ odevzdaně rozhodila rukama.

Mike na ni civěl a při vší nenormálnosti dané chvíle nedokázal odtrhnout pohled od jejích pohupujících se prsou.

„Tak budeš konečně něco dělat, nebo se se mnou chceš nejdřív vyspat?“ A pak už klidněji: „Jestli jsme tady zavření, budeme na to mít ještě dost času – až do smrti.“

„Třeba se to jen porouchalo… a přijíždí sem servisní skupina.“

„A jídla tady máme dost,“ odpověděla Bessy ironicky. Chtěla ještě něco dodat, ale chvění a jednolitý dunivý hluk vycházející snad ze samotného středu země jako by jí vzal slova z úst.

Oba na sebe vytřeštěně koukali, ta chvíle byla nekonečně dlouhá, a dřív než se mohla stát věčností, Bessy přece jen promluvila: „A co když se opravdu NĚCO stalo, Mikeu?“

„Co NĚCO?“

„Ty to necítíš?“

„Kruci, cítím! Ale co to je?“

„Pusť televizi, tam vědí všechno.“

Mike nepostřehl podtón v Bessyiných slovech a skutečně televizi překotně zapnul. Automatický programátor v přesných intervalech volil další a další programy. Kdyby se na displeji neobjevilo vždy nové číslo, zdálo by se, že se jedná o program jediný. Totiž – o program žádný. Jen na dvacátém kanálu se objevily jakési matné šmouhy a pak zase nic. Pětisekundové intervaly se prodlužovaly na věčnost.

Konečně! Čtyřicátý druhý program. Výpravná show, moderátor se snaží přivést obecenstvo do varu. Ano, teď se mu to povedlo! Lidé se smějí, tomu pánovi v první řadě tečou slzy od smíchu. Hlavní kameraman ten záběr dobře střihl.

„Mikeu, odkud to vysílají?“

„Co já vím?!“

„Jak vypadají ti lidé?“

„Prosím tě, jako bys to dneska poznala podle obličeje. New York je plný Číňanů, černochům se hrozně líbí na atlantském pobřeží Evropy a běloši spolu s Asiaty kolonizují AIDS a ebolou zdecimovanou Afriku. Taky to může vysílat některá banka televizních programů – což bude nejpravděpodobnější.“

Moderátora vystřídala zpěvačka v odvážném úboru – dá-li se vůbec šerpa z imitace tygří kůže protažená mezi nohama a druhým koncem přehozená přes levé rameno úborem nazvat. Krásná mulatka řádí na pódiu, ale jenom chvíli, pak se začnou stěny arény bortit a ta hrůza v očích diváků není hraná, ta je skutečná a už nikdy nemá vymizet z jejich pohledů v tom krátkém zlomku času, který jim ještě zbývá. A pak všechno zmizí a zmizí i obraz z televizoru a programátor dál marně hledá v éteru. Když vyčerpá všechny možnosti, vrací se zase znovu na začátek.

„Vypni to! Vypni to!“ řve Bessy Mikeovi do uší a buší jej do nahých ramen.

Mike poslechl, ale z toho ticha, které tichem nebylo, protože země hučela a chvěla se, mu bylo na zvracení. Bessy se přitiskla k jeho zádům a on cítil tlukot jejího srdce.

Po chvíli se od něho odtáhla, vzala mu hlavu do dlaní a otočila ji k sobě. Pak řekla skoro vesele: „Mikeu, to je konec, rozumíš? Konec!“

„Zbláznila ses? Říkáš to, jako by to bylo bůhvíjaké štěstí! Uvědomuješ si, že jestli se to stalo, tak že, že…“ Mike ztratil na chvíli dech, marně hledal slova a Bessy si všimla, že se mu chvějí ruce. „Jsi cynická,“ řekl a jeho hlas zněl jako skřípot starých dveří.

„Dá se vůbec nějak zjistit, co se stalo?“

„Co já vím, jsem tu host, zrovna jako ty.“

„Ale večer ses zdál být suverénnější.“

„Dej mi pokoj!“

Bessy se ho pokusila obejmout, ale setřásl ji.

„Tak se přeci seber, třeba je to jenom blbost, máte rozbitou televizi a nejdou vám otevřít dveře.“

Mike se chytil té myšlenky, ale vzápětí znovu zvadl. „A ti lidé tam se nechali asi zasypat, aby nám udělali radost.“

„Třeba to byl jenom trik!“

„To víš.“

„Zkus telefon!“

„Jo, to bych mohl,“ chytil se Mike té myšlenky. Po pár pokusech však praštil sluchátkem zpět do schránky, odkud ho vyjmul. „Nic.“

Seděli dál beze slova a země se dál chvěla. Po chvíli se Mike zeptal: „Máš u sebe mobil, Bessy? Já ho nechal v autě.“

„Myslíš, že sem přes ty tuny kamene projde signál?“

„Je tu převaděč.“

Bessy vytáhla z kabelky telefon, ale výsledek byl stejný jako předtím Mikeův pokus, to znamená, že nulový. Mike otevřel láhev whisky a oba si zapálili.

„Mozek…“

„Díky za optání,“ odsekl Mike. „Ještě ho mám v hlavě, ale úplně jistý si nejsem.“

„Říkal jsi, že to tu řídí mozek, tak se ho zeptáme!“

„To je fakt,“ Mike najednou ožil. „Ale nevím, jestli to zvládnu.“

Ale zvládneš, pomyslila si Bessy. Zdá se, že času na to budeme mít dost.

Mike si začal hrát s tlačítky skříně, kde ten zázrak za desetitisíce dolarů sídlil. „Tady, podívej, celkový dotaz!“ vyhledal očima Bessy, ta přikývla.

Slabé zabzučení a na obrazovce se objevilo menu. Možnosti mozku a jejich volba, celková situace, přímý vstup žadatele…

„Tak co?“

„Snad celkovou situaci, Mikeu. Jsem moc zvědavá, co odpoví, odpoví-li vůbec.“

Čekali pouhých pár vteřin, pak se ozval nakřáplý monotónní hlas a na obrazovce neviditelná písařka tiskla text.

„Radioaktivní zamoření v okruhu pěti mil.“

„A dál?“ vykřikl Mike.

„Snímače nemají větší dosah. Informace nutno hledat pomocí rádiového, televizního, internetového nebo telefonního přenosu.“

„Blbče!“

„Nerozumím výrazu blbče.“

„Nic z toho nefunguje.“

„Nutno počkat na příchod servisní skupiny.“

„Bessy, drž mě, nebo mu rozkopu ten jeho geniální mozek.“ Mike vstává, jako by chtěl svoji pohrůžku opravdu splnit, a nevzrušený chraplavý hlas pokračuje. „Při zničení řídicího centra přestane pracovat zdroj elektrické energie, klimatizace, filtrační zařízení vody, zůstane zablokovaný východ.“

„Nevyhrožuj!“ zakřičí Mike.

„V takovém případě zůstává ještě možnost přivolat servisní skupinu.“

„Existuje-li ještě nějaká,“ pronese do toho tiše Bessy. „A existuje-li, myslím, že má jiné starosti.“

„Řešení tohoto problému není naprogramováno v mých obvodech.“

„V mých taky ne,“ odpoví Mike posměšně.

Bez odpovědi.

„Jaká je radiace?“

„Stupeň přesahuje únosnost lidského organismu.“

„Kolik?“

„Otázka byla již zodpovězena,“ odpoví monotónně chraplavý hlas.

„Dá se odplombovat řídicí mechanismus a převést na manuální ovládání?“

„Ne.“

„Proč?“

„Program počítá se selháním lidského faktoru ve vypjatých situacích.“

Mike napřáhl ruku zaťatou v pěst. A jak stál nad pultem úplně nahý, připadal Bessy směšný, ale do smíchu jí nebylo. Ještě chvíli zůstal v nezměněné poloze, ale pak nechal ruku volně klesnout a pouze vypnul obvod pro styk s mozkem. Chvíli stál nerozhodně, ale pak se znovu napojil na mozek.

„Servisní skupinu, volej servisní skupinu!“

„Požadavek je automaticky vysílán nepřetržitě,“ odpověděl hlas.

Mike znovu vypnul spojení a otočil se k Bessy. Dívali se na sebe a oba hledali v očích toho druhého odpovědi na spousty otázek. Na spousty otázek, které nebyly vyřčeny a na které by stejně žádný z nich nedokázal odpovědět.

Mike se začal bezmyšlenkovitě oblékat. Bessy zvedla ze země svou košili, ale nedokázala zasunout ruku do rukávu. Bezmocně ji spustila na kolena a zůstala tak sedět.

„Co myslíš, žije ještě někdo?“ otázka plula prostorem a Bessy byla překvapená, že se ptala její ústa, vždyť se ptát nechtěla.

Mike se k ní prudce otočil. „Třeba si jen něco namlouváme, třeba se nic nestalo.“

„A to dunění?“

„Mohlo dojít k zemětřesení.“

„A co ta radioaktivita?“

„Porucha mozku.“

„Jsou přeci dva.“

„Třeba selhaly oba a za chvíli tu může být servisní skupina.“

„Hm, tak pusť televizi, ať si ukrátíme čekání.“

Mike stál nerozhodně uprostřed obývacího prostoru. Provokoval jej Bessyin klidný hlas, ale nakonec uposlechl, i když v podvědomí cítil, že dělá zbytečnou práci. Obrazovka se rozzářila, ale po celou dobu činnosti voliče zůstala výsměšně namodralá.

Zbytek dne strávili ti tři občasným hovorem, který sestával z otázek těch dvou a neuspokojivých odpovědí toho třetího. Bessy se zdála být klidná, ale byl to jen jakýsi stupeň otupělosti. Mike se nedokázal vyrovnat s omezeným prostorem rodinného bunkru a přecházel z místa na místo jako polapené zvíře. Jediný, kdo zůstal skutečně klidný, byl mozek.

„Kolik je teď vlastně hodin a jaký je den?“ zeptala se Bessy.

„Je dvacet hodin, třicet dvě minuty, sedmého srpna,“ odpověděl neúnavný hlas.

„To není možné, vždyť my jsme tu teprve jeden den! A zásoby tu jsou na tři roky.“

„Pro dva lidi o něco déle,“ ozval se tiše Mike.

„Pro dva lidi, ze kterých se musí za krátkou dobu stát dva blázni. Ani nevím, co si přát víc. Umřít rychle venku jako normální člověk, nebo umírat pomalu tady jako šílenec. Co myslíš ty, Mikeu? A kdo z nás to zpozoruje dřív na tom druhém?“

„Dej pokoj, Bessy!“ vykřikl.

„Promiň. Budeme mít hodně času na přemýšlení a půjdeme si asi dost na nervy. Co myslíš, jak to bude dlouho trvat, než umřeme?“

„Co? Já nechci umřít, rozumíš?! Já chci žít!“

„To si domluv tady s tím,“ Bessy ukázala na komputer.

„No tak mluv!“ Mike se obrátil k mozku. „Jaká je situace?!“

„Systém bude podávat zprávy ve stanovených intervalech.“

„Ne! Řekneš nám, až to bude lepší. Jinak si můžeš svoje rozumy nechat. Že to je špatný, to víme i bez tebe.“

Hlas tentokrát neodpověděl.

„To jsem mu to dal, co, Bessy?“ pokusil se Mike o žert.

„To jo, Mikeu, ten z tebe bude mít zapařený obvody. To ovšem neřeší otázku, co budeme dělat.“

„Co? Opijeme se. Víš, co tady toho je? Mohl bych říct, že zásoby, které tu jsou, by stačily na totální otravu alkoholem pro větší osadu.“

„Proč zrovna alkoholem?“

„No, to víš, dneska mají lidé spolehlivější způsoby jak se zlikvidovat, ale pokud bych mohl, dal bych přednost klasičtějšímu způsobu.“

„Tak něco otevři, Mikeu. Mám sto chutí zlikvidovat se po starém způsobu, připadá mi tak nějak lidštější a má staleté tradice.“

„To teda jo, a ty pijácké písně, ty sedí.“

„Umíš nějakou?“

„Nevím, jestli je stará, vyhrabal jsem to v archivu, ale líbila se mi. Poslouchej:

Alkohol má pevný stvol,

šplhají po něm žáci škol,

učitelé, otcové rodin,

sběratelé lidských hodin…“

„A dál?“

„Nevím. Buď víc nebylo, nebo jsem si to nezapamatoval. Ale tahle sloka se mnou půjde asi až do hrobu.“

Bessy se ušklíbla. „To zase nemusí tak dlouho trvat.“

Bourbon se sodou a ledem není špatná kombinace, ale účinky se dostavují jen pozvolna. Tak při třetím drinku vypustili sodu – a šlo to rychleji.

„Pustíš nám nějakou hudbu?“ Bessy se pohodlně uvelebí v klubovce a mechanicky míchá tekutinou ve sklenici. Kostky ledu narážejí o sebe a vydávají monotónní zvuk.

„Jo, to bych mohl.“ Mike přejde ke skříňce vedle boxu. Je plná kompaktů. Na jedné straně hudba, na druhé filmy… „Co by to mělo být?“

Bessy si s odpovědí dává na čas, jako by si nebyla jistá, jakou hudbu v tomhle prostoru snese. „Zkus třeba vážnou, tenhle bunkr je k tomu jako stvořený.“

Mike dlouho nevybírá. Ví, že za tohle mu Bessy nevynadá. A když se ze skrytých reproduktorů ozvou první tóny Lennonových skladeb v podání newyorských filharmoniků, připadá si Bessy nicotná a zároveň jako by jí ta hudba dávala naději.

„Prý je milovali,“ poznamená Mike.

„Beatles.“

„Jo. Když přijeli na turné po Americe, holky žraly trávu, po které oni přešli.“

„To si děláš legraci.“

„Ne, vůbec ne. Při jejich vystoupeních rozvášněné obecenstvo občas demolovalo zařízení sálů. Starší generací byli nazýváni chuligány a některá města jim zakázala vstup.“

„To si u takových klasiků nedovedu ani představit. Ale stejně byli jedineční.“

„Jo. Taky za to od anglické královny dostali Řád britského impéria.“

„Co?“

„Jo, slyšíš dobře. Nejvyšší britské vyznamenání.“

„Takže to nebyl Podvazkový řád?“

„Ne. Ten má poněkud jinou historii.“ Mike si všiml, že oba mají prázdné sklenice, a tak dolil. S naléváním sody se už neobtěžoval, jen hrábl rukou pro pár kostek ledu. „Kde jsme to přestali? Jo, podvazkový řád.“ Mike škytl, trochu ho to udivilo, ale pak přece jen pokračoval. „Kdysi, po jakési bitvě to bylo, myslím, že královna Alžběta to byla, nebo Viktorie, ale to ti teď jistě neřeknu, tak tato panovnice dekorovala svoje lordstva řády. Řádů bylo dost, ale když mělo dojít na toho posledního, došly stuhy, na které se ty řády věšely. No, a duchapřítomná královna odepnula podvazek ze své punčochy a pověsila na něj již výše zmíněný řád. A aniž to tenkrát tušila…“

Ale Bessy Mikea přerušila. „A to se nosilo na krku, nebo na noze?“ Bessy cítila, že začíná mlít nesmysly, a taky cítila, že jí brní konečky prstů a motá se jí hlava.

„No, samotná stuha se prý nosila na noze nad kolenem.“

„Na kalhotách nebo pod?“

„Na punčochách, tenkrát se kalhoty nenosily.“

„Ó, jak rozkošné!“ asi jsem opilá, chtěla jsem přece říct něco úplně jiného… „Ale lidé byli hodnější, Mikeu, viď?“

„Hodnější?“ Mike bryndal zbytky bourbonu do skleničky a taky na svá kolena. „Asi ti ušlo, že to dekorování probíhalo po bitvě, kde se párala břicha, a největší hrdina byl ten, kdo těch břich rozpáral nejvíc. Hodní lidé to byli, moc hodní.“

„Ale neudělali to, co se stalo teď.“

„Ne, neudělali. Protože to neznali. Ale byli hodně vynalézaví. Zabíjeli vždycky tak, jak nejlépe dovedli.“

„Ale neměli k sobě přece jen tak daleko jako teď,“ nechtěla se vzdát Bessy.

„Ne, neměli,“ odpověděl Mike s nezapálenou cigaretou v puse a prázdnou lahví od bourbonu mezi koleny. „A když ta vzdálenost byla přeci jen příliš krátká, mohla se usměrnit délkou kopí. Ten, co zastřelil Johna Lennona, se k němu dostal taky docela blízko.“

„Zastřelil?“

„Ty nevíš, že Lennon byl zavražděn jedním ze svých ctitelů? Nedal mu totiž autogram. Ještě si myslíš, že byli lidé dřív lepší?“

„No, bylo by hezké, kdybychom si to mohli alespoň myslet.“

„Ne, Bessy, tak to není. Já jsem si naopak myslel, že člověk je schopen vývoje. Ale není to pravda. Člověk zůstává totiž už po tisíciletí pořád stejný. On je pouze schopen přizpůsobit se prostředí a podmínkám, ve kterých žije. Ale základ jeho genofondu se vůbec nemění. Je schopen milovat, zabíjet, obětovat se, být nekonečně lhostejný, být geniální a zároveň tupý, přivádět na svět děti do těch nejnemožnějších podmínek, nepřemýšlet a někdy přemýšlet až k samotnému zbláznění… my máme v sobě zrození, ale i zkázu. A je jen otázkou, kdy a jak velká ta zkáza bude, aby se z toho popela dokázali lidé ještě vyhrabat, a když ne, tak pouze zanikne jeden živočišný druh a bude nahrazen jiným, tak jako už mnohokrát v minulosti. Jediný rozdíl mezi lidmi a ostatními druhy je ten, že lidem to přijde líto, protože mají větší mozek než ty další.“

Bessy se nesnažila odpovědět, věděla, že jen ukrajují čas, snaží se nemyslet na ty, co zůstali venku. Známé, neznámé, na rodiče. To, co teď dělají, je jen zabíjení času. Mike otevřel druhou láhev a Bessy se začala svlékat. Když byla úplně nahá, postavila se na širokou postel a vyzývavě se na něho podívala. „Říkal jsi něco v tom smyslu, že lidé se milují i v těch nejnemožnějších chvílích a že je třeba zachovat živočišný druh…“ Začala se pohybovat v bocích, při čemž se jí začala pohupovat ňadra. „Nebo snad nemůžeš?“

Nebyl si úplně jistý, jestli bude moct. Po tom proslovu, v tomhle prostředí a po tom, co Bessy převzala iniciativu. Ale zkusit to může. Kromě Bessy tu není nikdo, kdo by se mu smál. Nejdřív si svlékl tričko. Když si stahoval kalhoty, věděl, že bude moct. To mu udělalo radost. Když byl nahý, rozběhl se k Bessy a ani si nevšiml jejího posměšného pohledu – což bylo dobře. Snadno by mohlo dojít k tomu, že by při dosažení mety zůstalo kopí ostudně svěšeno. I tak jejich milování nestálo za moc. Mike měl možná moc velký mozek a nedokázal se tak snadno přenést přes nové skutečnosti, ne tak aby splnil základní genetický příkaz ohledně vynaložení všech sil k zachování rodu.

Hlavní světla už byla zhasnuta a prostor slabě osvětlovaly jen proužky studeného světla vystupujícího z ostění. Bessy se naklonila nad Mikea a políbila ho do krátce střižených vlasů. Když se od něho odvracela, zaslechla, jak jeho ústa šeptají slůvko: „MAMI.“

3

38 dní. Dní, které se zdály být nekonečné. Pili a milovali se. Poslouchali muziku a pouštěli si filmy. Pak si přestali pouštět filmy a pak i muziku. Dál už jen pili a milovali se. Ještě také mluvili. Ale i slov ubývalo. O to pekelnější myšlenky je napadaly. Oba si mysleli, že prožívají peklo, ale každý z nich měl jen triviální představy o tom, co tento pojem představuje.

Třináctého září. Bessy se probouzí s divným pocitem. Něco se změnilo. Nechápe, v čem ta změna spočívá, až teď…

„Mikeu, probuď se!“ třese spícím tělem. „Podívej!“ ukazuje za jeho záda.

Kryt okna a dveří je odsunut a do místnosti vstupuje kalné a matné denní světlo. Dá-li se to, co venku panuje, denním světlem vůbec nazvat. Za oknem je neskutečný den. Všechno se zdá být jiné – i když ani předtím… Ale nebe a světlo bývaly živé! A teď? Neproniknutelný příkrov obestírá hory, krajina se podobá snímkům z neživé planety. I chevrolet pana Shanea vypadá jiný, je pokrytý silnou vrstvou prachu.

„Mikeu!“ Bessy se zastavila kousek od skla, jako by se bála přiblížit. „Mikeu, to je to, na co jsme se tolik těšili?“

Mike jen zírá před sebe, a jestli Bessy čekala nějakou odpověď, čekala marně. Udělala ještě ten jeden krok a přitiskla se k chladnému tlustému sklu.

Uražený mozek mlčí a odpoví až na Mikeovo vyzvání. „Snížený stupeň radiace dovolil odsunout pancéřovou stěnu – otevřít dveře nadále nelze.“

Většinu následujících dní trávili u prosklené stěny. Výjev měl však jen dvě podoby. Tmavou noc a nevlídný, jakoby olověný soumrak. Přestože byla teprve polovina září, komputer hlásil denní teplotu minus třicet stupňů Celsia a noční třicet pět pod bodem mrazu. Venku se valila oblaka prachu, která dávala tušit místy vichřici, místy velmi prudký vítr.

„Co se stalo, Mikeu, vždyť je léto!“

„Zřejmě se stalo to, čemu nikdo nevěřil. Je léto, jaderné léto, a po něm přijde jaderná zima. A potom… nejsem prorok. Vzpomínáš si na heslo Ochránců života?“

„Že – živí budou závidět mrtvým.“

„To jsi řekla přesně.“

Dny se opakovaly se stereotypní pravidelností. Jen nepředstavitelných minus čtyřicet šest, které přístroje naměřily tři dny po TOM, pomalu klesalo. Za celé dny nespadl ani milimetr srážek – v jakékoliv podobě.

Druhého října promluvil nezúčastněný hlas mozku: „Míra intenzity radiace dovoluje pohyb živých organismů v ochranných oděvech mimo uzavřený prostor.“

Teď na sebe oba hleděli a nevěděli, co si počít s okamžikem, na který tak dlouho čekali. Mohou opustit tu nenáviděnou kobku, třeba hned, nikdo jim nebude bránit. Najednou, po tolika dnech, kdy si zvykli, že za ně rozhoduje někdo jiný, jako by se báli rozhodnutí, jako by nevěděli, jak naložit s nabytou svobodou.

První promluvila Bessy: „Co myslíš, Mikeu?“

„Co myslím? Nic. Já rozhodně vypadnu, a to hezky rychle. A jak se tak na tebe dívám, ty se určitě nebudeš chtít stát strážkyní domácího ohně. Spolu jsme přišli, spolu odejdeme. Co říkáš?“

Bessy jen pokývla hlavou, ale nesdílela Mikeův náhlý entuziasmus. Tušila, že jak rychle se dostavil, tak rychle může odeznít. A to se mu také stávalo – za daleko jednodušších situací. Ano, vypadnou. Ani Bessy by nemohla dobrovolně zůstat v tomhle zdánlivě bezpečném a poklidném akváriu.

Počítač se ujal řízení činnosti, která předcházela odchodu ze skalní krypty. Navrhl vše nezbytné, co bylo třeba naložit do auta. Osobní počítače, oděvy, malý nafukovací stan, zásoby vody a potravin na šedesát dní. Jednoduché zařízení na bezžárový ohřev potravy. Obsah příručky k přežití musel Mike přečíst před počítačem nahlas.

Bylo 14.45 a Mike s Bessy neuposlechli rady komputeru, aby dnes pouze naložili, ještě jednu noc přespali a teprve druhý den opustili bunkr. Teď stáli v ochranných oblecích stříbřité barvy, trochu neforemní, trochu nedočkaví a trochu nervózní.

„Odneste všechen materiál před vstupní otvor,“ pronesl nevzrušený hlas – mozek bez citových vjemů, tělo bez nervů.

Když příkaz splnili, stoupli si před skleněnou stěnu a čekali, že mozek dá povel k otevření dveří. Nejdříve však odněkud ze skály nad skleněnou stěnou vytrysklo množství silných pramenů vody a důkladně zkropilo celé prostranství před bunkrem, včetně jejich auta. Pak se zase nic nedělo.

Mike netrpělivě přešlápl z jedné nohy na druhou. „Tak co bude s těmi dveřmi?!“

„Vezměte svůj kapesní ovladač a stoupněte si před dveře do vymezeného prostoru.“

„Ten ovladač nebudeme potřebovat, nehodláme se vrátit.“

„Venku můžete své rozhodnutí změnit,“ odpověděl hlas lakonicky.

Mike popadl netrpělivě ovladač a chvíli marně tiskl tlačítko. „No tak, co je s tím?!“

„Stoupněte si do vymezeného prostoru,“ zareagoval hlas.

„Ksakru, zdá se, že budeme muset poslechnout, Bessy. I když o žádném prostoru nevím.“

Dvě skoro k nerozeznání stejné postavy ve stříbřitých kombinézách s čirými průzory pro oči a měkkou, ale pevnou fólií kryjící osobní počítač na levé ruce se přesunuly ke dveřím. Mike opakoval pokus s ovladačem. Nejdřív se oběma zdálo, že se opět nebude nic dít, ale po chvíli si všimli světélkujících bodů vycházejících proti sobě z úzkých ebenově tmavých pásů v podlaze a ve stropě. Čekali několik dalších sekund, až se po mnoha dlouhých dnech stalo to, v co už přestávali doufat: slabé zasyčení – a dveře se otevřely. Byli volní!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slunce na útěku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.