Autor v době práce na románu Nápady svaté Kláry koncem šedesátých let

Pavel Kohout

Nápady svaté Kláry

Retro Pavla Kohouta

9

Kniha vyšla díky finanční podpoře Arca Capital Bohemia, a. s.

Vydavatelé děkují za podporu předsedovi představenstva Arca Capital Ing. Pavlovi Krúpovi a za pomoc děkují Mgr. Radkovi Augustinovi.

Pavel Kohout

Nápady svaté Kláry

V roce 2014 jako devátý svazek

edice Retro Pavla Kohouta

a svoji 307. tištěnou publikaci

a v roce 2015 jako svoji 8. elektronickou publikaci vydalo nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

K vydání připravila Pavla Landová

Jazyková redakce Aleš Antošík

Grafická úprava (s použitím obrazu

Ondřeje Kohouta) Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

4. české vydání, 1. vydání 1968

Sazba z písma Tabac (www.suitcasetype.com)

ISBN 978-80-7443-105-0 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-164-7 (eBook)

Tento svazek edice Retro

Nápady svaté Kláry

— spojením scénáře a románu dílo nás obou —

připisujeme našim „pravým rukám“,

které nám léta umožňují cele se věnovat psaní,

a to v pořadí, v jakém se nás ujaly:

Františku Brožovi, strážci veškeré techniky

Stanislavě Kmochové, strážkyni pražského domova

Aleně Studenovské, strážkyni listinného archivu

Daně Zachové, strážkyni sázavského domova

Jaroslavu Janovskému, strážci fotoarchivu

S vřelým díkem

Jelena Mašínová a Pavel Kohout

2014

Obsah

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

Nápady mladé Jeleny

I

Rozdíl mezi příběhy, které se staly a nestaly. — Držení fantazie i paměti zakázáno! — Je lepší polopravda, nebo pololež? — Počátek laviny: s Pytágorem přichází šerif. — Co by se asi stalo, kdyby třída sborově vykřikla „Sednout!“? — Toto jsou výborné… — Historický úspěch, nebo světový podvod? — Štěstí, že zákon nepřipouští na školách mučení.

Jak vyprávět příběh, který se nikdy nestal?

K tomu účelu stvořila příroda bytosti, které obdařila papírem a fantazií: spisovatele. S pomocí fantazie a papíru jsou schopni vylíčit libovolný příběh, který se nikdy nestal, tak poutavě, že zní často přesvědčivěji než příběhy, které se skutečně staly.

Ale jak tedy vyprávět příběh, který se skutečně stal?

Pro ten účel zplodila příroda tvory, které vybavila papírem a pamětí: kronikáře. S pomocí paměti a papíru jsou s to podat příběh, který se stal, tak podrobně, že zní občas téměř stejně přesvědčivě jako příběhy, které se nestaly.

Avšak co s příběhem, který se stal, přestože se nikdy stát neměl?

Za tím účelem porodila příroda exempláře, které vyzbrojila mocí: cenzory. S pomocí moci mohou zakázat každý příběh, ten, který se stal, i ten, který se nestal: ten jako výplod bujné fantazie, onen jako výtvor lživé paměti.

Běda fantazii, kterou přistřihuje paměť. Běda paměti, kterou přikrášluje fantazie. Ale třikrát běda dobré paměti i čilé fantazii, když je obě skřípne moc. Jsou doby, kdy držení fantazie i paměti je neméně trestné než držení zbraní.

Co v podobných dobách s příběhem, o který se sváří spisovatel, kronikář i cenzor, tak pravdivým, jako by se byl ani nestal, tak dráždivým, protože se skutečně stal, a tak nebezpečným, protože se v zájmu moci stát nesměl?

Odlehčit fantazií, která jej připraví o zub i dráp? Zatížit pamětí, která se znovu dotkne ješitné moci? Anebo jej raději nevyprávět vůbec?

A což takto: malinko přimhouřit víčka paměti i maličko povolit uzdu fantazie, jen tak, aby nezačalo hryzat autorské svědomí a přestali hryzat vlci moci — a báječný příběh zůstal celý?

Bude snad z pravdy lež, stane-li se z Karly Klára? Budiž pravdě přáno, aby nezažila nikdy větší újmu než přesmyk tří hlásek! Ubude jí snad, zbyde-li z názvu města pouze písmeno S.? Lepší polopravda nežli pololež!

A tak, milá malá Kláro z města S., vstaň a choď, dítě otce-snu a matky-skutečnosti; pokud tě někdo pozná, ničím to nedokáže.

Na konci tohoto příběhu bude ohlášena zkáza města. Ale i nejničivější lavina začíná neznatelným pohybem směšného krystalku ledu.

Náčelník Tikal, který se kryt Brožem už po zvonění bleskurychle vydal na prázdnou chodbu, aby osobně šperhákem uzamkl dívčí záchod, vytřeštil oči, vyrazil jako zajíc a vpadl do třídy s výkřikem

— Bacha! S Pytágorem jde šerif!!

Kam až sahala paměť základní devítileté školy v S., stalo se něco podobného jen jedinkrát: když před lety dostala skoro celá devítka z kompozice kuli a týž profesor matematiky, už tehdy ostříhaný na ježka, přivedl téhož ředitele ústavu, už tehdy holohlavého, aby jeho varování mělo váhu.

Všech dvaačtyřicet dívek a chlapců osmé á třídy sedělo v okamžení na místech, zavládlo ticho, nečekané a rozčilující, jako když v televizi vypadne zvuk. Místnost překřižovalo jednačtyřicet pohledů, napjatých jak lana. Protkly se v třetí lavici u okna, kde seděla útlá dívka s dlouhými vlasy v barvě kaštanu a s lehounce šikmýma očima tvaru i barvy neloupaných mandlí.

Avšak jakou váhu má dívčí krása, je-li nám čtrnáct a naše mužné srdce trne příkořím?

No počkej! pomyslel si Tikal za všecky, ty to schytáš! No tenhle fór si teda odpykáš! Rozhodl se, že jí hned po zazvonění provede Žhavý betlém, při němž obsah brašny nevysypán do uličky mezi lavicemi, ale z okna třídy, do kopřiv.

Dveře. Hlavy se naráz otočily a dvaačtyřicet mladých těl se vymrštilo k pozdravu. Malý tlustý ředitel Plavec a vysoký hubený profesor Brunát vpochodovali do třídy jako dvojice z němých filmů.

Ale kterak umírat smíchy, jsou-li přinášeny naše kompozice?

Matematikář došel až pod katedru. Ředitel zůstal u dveří, ale vystoupil na stupínek. Výškový rozdíl mezi nimi se zmenšil jen nepatrně. Třída pátrala, který z nich dá pokyn k usednutí. Nedal jej kupodivu žádný. Obamlčky pozorovali třídu.

Tikal měl neodbytný pocit, že na povel čekají naopak oni. Představoval si, co by se stalo, kdyby třída sborově vykřikla Sednout! Propukli by v smích? Nebo by běželi na policii? Anebo by leknutím uposlechli?

Ale třída stála, němá a přimrazená, jak zplihlí tygři pod bičem krotitelů. A ředitel se vzápětí obrátil k matematikáři.

— Prosím, pane kolego!

Zůstali stát všichni, a to bylo ještě strašidelnější. Profesor Brunát vystoupil na pódium; byl o další hlavu vyšší a zvedl balík kompozic jednou rukou, zatímco druhou na ně ukazoval.

Tikal měl utkvělý pocit, že je po nich hodí. Představoval si, jak modré sešity kosí jako rakety bezbranné žactvo, zatímco profesor se šíleně směje. Co pak? Vyskákat okny do kopřiv, anebo vrhnout se na něho a zneškodnit ho? Smí se žák prát s pedagogem, byť zbaveným smyslů?

Ale matematikář promluvil hlasem, kterým lomcovalo slavnostní vzrušení.

— Chlapci a děvčata… stala se mimořádná věc… Poprvé v dějinách naší školy, ano, možná dokonce poprvé v dějinách školství dopadla písemná práce z matematiky takto. Toto —

zatřepal balíkem, který reagoval jako živočich, vyceniv v úsměvu chrup bílých stránek,

— jsou výborné!

Ozval se jedinečný zvuk. Třída hekla úžasem.

— V žádné z dvaačtyřiceti prací není v žádném z pěti příkladů ani jediná chyba. Všechny —

rozčilením mu selhal hlas, musel polknout a nadechnout se, aby mohl pokračovat,

— jsou správné. Dalo by se říci, že jsou všechny stejně správné! Prosím, soudruhu řediteli…

Prkenně se uklonil, položil hromadu sešitů na katedru a sestoupil z pódia. Ředitel pokročil před tabuli. Byl tak soustředěn na své sdělení, že se rovněž, nevěda o tom, uklonil.

— Chlapci a děvčata, měl bych vám tedy jménemcelého sboru blahopřát a ohlásit tak skvělý výsledek ministerstvu školství. Ano, měl bych jej možná oznámit i vašim rodičům a veřejnosti, uspořádat v aule školní slavnost, při níž bych vás dal za vzor všem roční-kům!

Ozval se jiný zvuk. Třída se nadšením rozšuměla.

— Ale dřív si musíme položit jednu otázku!

Jeho hlas se proměnil k nepoznání. On i profesor matematiky měli náhle ledové oči detektivů.

— Nebyl zde —

jeho ukazovák se chvěl nad balíkem kompozic jako nad časovanou bombou,

— spáchán neuvěřitelně drzý, přímo světový podvod??

Ve třídě zavládlo ticho hrobu, do něhož ve všech myslích tikal pekelný stroj.

— Chlapci a děvčata! Chci vám dát příležitost, aby se viník přiznal dobrovolně. V tom případě jsme s kolegou Brunátem ochotni považovat vše za hloupý žert, klukovinu, která zůstane mezi námi. No? Takovou nabídku přece neodmítnete, nemám pravdu?

Tikal se mrknutím přesvědčil, jak vypadá situace ve třetí lavici u okna. Mandlovo-kaštanová dívka hleděla na ředitele s klidným zájmem. Zato její baculatá sousedka jevila krajní nepokoj; brada se jí chvěla, jako by jen stěží zadržovala pláč.

Násilně laskavý úsměv na tváři nejvyššího pedagoga školy naráz zhasl. Pěstí udeřil do stohu sešitů a jeho hlas se rozštěkal jak kolt; stvrzoval správnost ředitelovy přezdívky.

— Tak dobře! Tak to zkusíme jinak! Soudruhu Brunáte, zavolejte školníka! Jeden po druhém ke mně!!

Tikal si představil vlhké sklepení, začouzené plamenem pochodní. Na šikmém žebři je upoután jinoch v cárech: Tikal. Ředitel mu klade otázky, školník utahuje rumpál a matematikář mu pálí bok.

Tikal pocítil hlubokou úlevu, že žije ve století, kdy je mučení na školách středního stupně zákonem zakázáno.

II

Podle čeho se pozná slušný občan. — Udávání jako školní předmět. — Čtyřicet výslechů a… — Pomáhá bujná fantazie v počtech? — Dcera policisty musí být ostatním vzorem. — … a jedna zrada! — Je možné, že mandlové oči dovedou otrle lhát? — Nejen podvod, ale i vloupání! — Každý má jiné nápady.

Jsou země, jejichž vlády tvrdí, že každý slušný občan musí být alespoň jednou za život v kriminále. Toto tvrzení je oprávněné, jestliže počet občanů, kteří v kriminále nebyli, nestačí ani k vytvoření vlády, v níž proto musí zasedat i kriminálníci.

Rozhodně však platí téměř ve všech zemích, že každýslušný občan je nejméně jednou za život vyšetřován, i na to připravuje budoucí občany škola. Lze říci, že praktickým cvičením v tomto oboru věnuje mnohem více času než třeba poučení o prevenci početí.

V hodinách vyšetřování, ať už k nim dává podnět ztráta třídní knihy nebo kouř na chlapeckém záchodku, se vyučuje i zkouší vše, s čím se žák setká a co se od něho bude vyžadovat v praktickém životě: obratné vytáčení i urputné zapírání, otcovská domluva, ústící v existenční nátlak, udávání jako polehčující okolnost i přiznání jako jediný důkaz viny.

Vyšetřování historického úspěchu osmé á třídy probíhalo v ředitelně. Matematikář volal jednoho po druhém podle abecedy, nevšímaje si pohlaví. Školník Coufal dával na chodbě pozor, aby se nedomlouvali. Jeho plíce každou chvíli divoce zatoužily po nikotinu a on předstíral výzvědný výpad za roh chodby, aby mohl potáhnout z doutníku, ukrytého za bustou básníka-buditele.

Domluva byla zbytečná. Všichni věděli, že nebezpečí číhá až na samém konci abecedy. O Bašuse až Tikala strach neměli.

— Bašusi, —

řekl ředitel Plavec, sedě za psacím stolem přímo pod obrazem prezidenta republiky, který významně hleděl kamsi mimo, jako by tím chtěl zdůraznit Plavcovu autoritu,

— ty přece nemáš zapotřebí podvádět, ty rozhodně ne, nemám pravdu?

Zásadně žákům tykal, aby spíš pochopili, že je jejich druhým otcem.

Bašus skromně přikývl. Byl to vážný hoch, nosil silné brýle a ve volném čase si doma ověřoval správnost vzorců, které přivedly Einsteina k teorii relativity. Profesor Brunát ho od jisté doby raději nezkoušel.

— Já bych skoro věřil, —

promluvil ředitel téměř přátelsky a sklonil ostře ořezanou tužku, která předtím mířila na Bašusovuhruď,

— žes jim to vypočítal ty, kdyby těch příkladů nebylo sto dvacet. Psát sto dvacet taháků, to by se přece nikomu nevyplatilo, co říkáš?

Bašus zdvořile pokrčil rameny.

— Tak víš o tom něco, nebo ne?

Bašus lítostivě zavrtěl hlavou. Ředitel neměl důvod mu nevěřit, ale ani věřit. Dal mu najevo obojí.

— Tak ti děkuju. Můžeš jít, zatím.

— Baťková! —

zavolal matematikář do chodby.

Bašus si na prahu sňal brýle, aby na ni mohl povzbudivě mrknout.

Druhý až čtyřicátý výslech proběhly s obměnami stejně.

— Baťková, —

řekl ředitel Plavec, míře na ni tužkou, ale hned ji sklopiv, když si uvědomil, že na dívčí hrudi vyrostla od posledně ženská prsa,

— uznej, že tě znám dost dlouho, abych o tobě něco věděl. Ty příklady ti někdo musel dát!

— Vážně né… —

tvrdila Baťková.

— Tikale, —

pravil ředitel Plavec už ochraptěle, protože o hodinu později,

— já vím, že máš bujnou fantazii, ale v počtech ti nikdy nebyla moc platná. Tys to musel opsat!

— Fakticky né… —

dušoval se Tikal.

Přeskočil mu přitom podivně hlas, až ho zamrazilo. Vždycky si myslel, že jezdit na kole a lhát se nedá zapomenout.

Ale ředitel jen rezignovaně počtyřicáté ukázal tužkou na dveře.

— Urbanová! —

zavolal na prahu matematikář.

Tikal si pospíšil. Když ji míjel, byl od Brunáta dost daleko, aby mohl výhrůžně zašeptat.

— Ne, abys něco kecla!!

Protože to zašeptali i jiní, ozvalo se nelidské zasyčení, ze kterého šla hrůza.

Baculatá dívka ze třetí lavice klopýtla o práh a zmizela v ředitelně. Třída za ní hleděla v chmurné předtuše. Dobře znala ji i jejího otce.

Stejně dobře je znali ředitel s matematikářem. Podívali se na sebe a věděli: teď, nebo nikdy.

— Urbanová! —

promluvil ředitel přísně a ostrý hrot tužky bez ostychu mířil na její prsa, která plynule přecházela v obtloustlé bříško,

— ty jako dcera svého otce přece nemůžeš krýt takovou lumpárnu! Tak ven s tím! Kdo v tom má všecko prsty? My už to stejně víme!

Klasický trik vyšetřovatelů kupodivu nezabral. Urbanová si vzpomněla na jednačtyřicet tváří, které ji očekávaly na chodbě. Vzchopila se k zoufalému odporu.

— Já nevím… já to vypočítala…

— Kdybys mi tvrdila cokoli, tak ti to uvěřím spíš, nežli žes vypočítala tyhle příklady sama!

— Já jsem si je převčírem počítala celej večer…!

Matematikář opustil své místo u dveří a přiskočil k ní s energií úspěšného lovce. Ze své výše na ni zaburácel.

— Á! Teď jste se prořekla! Jak jste mohla předevčírem večer vědět, které příklady vám dám včera ráno??

Zásadně žákům vykal, aby si uvědomovali, že nemluví se strýcem.

Urbanová hrůzou ztratila řeč a bezhlesně šelestila rty.

— Tak koukni, —

prohlásil ředitel a vstal, aby svým slovům dodal váhu,

— vezmem to zkrátka. Dvaačtyřicet kompozic bez chyby a čtyřicet spolužáků nám tu před tebou tvrdilo, že je to náhoda. Když ty jediná teď přiznáváš podvod, a tys ho přiznala!, tak jsi za něj taky sama zodpovědná, nemám pravdu? Já teď zavolám tvému tátovi, ať si tě dál vyslýchá on.

Urbanová zaúpěla.

— Ne! Ne, prosím vás, ne…!

Kapitán Veřejné bezpečnosti Urban byl všeobecně znám jako muž, který přísně zachovává zákon, i jako otec, který ještě přísněji vychovává svou dceru. Vycházel z přesvědčení, že dcera policejního důstojníka musí být všem ostatním vzorem. Jelita, která rozkvetla na hýždích Urbanové po každém přestupku a vysvědčení, byla to jediné, co jí ve třídě zjednávalo krátkodobé sympatie. Jinak měla firmu fňukny a žalobnice.

— Jestli ne, —

zaútočil ředitel,

— tak nám teda pověz na rovinu, jak to bylo! No tak?

Stál teď přímo vedle prezidenta. Urbanová měla mžitky před očima. Prezident se díval mimo, ale všechno slyšel. Chápala, že před ním lhát nesmí. Pomyslela však i na ty venku. Zanaříkala.

— Oni se mnou nebudou mluvit…

— Proč by s tebou nemluvili??

— My jsme přísahali…

Oba pedagogové si vyměnili významné pohledy. Leč se schylovala k halali. Ředitel promluvil zas otecky.

— Ale Urbanová…! Vynucená přísaha přece neplatí. A jestli se bojíš, tak ti tady přísaháme my dva se soudruhem Brunátem, že se to od nás nikdo nedoví. Koukni, vyslechnem ještě Zimovou a pak prostě oznámíme, že jsme to věděli od začátku! No tak, Urbanová, kdo vám ty příklady prozradil?

V nedalekém státním statku se rozkokrhali kohouti. Urbanová škytla a zradila.

— Zimová…

Bylo to poslední jméno, které očekávali.

— Ale Zimová přece nemohla… —

nedořekl profesor matematiky.

Radost z dobré trefy vystřídalo zklamání. Místodivoké šelmy byl uloven králíček. Ředitel se vzpamatoval.

— Tak se jí zeptáme!

Vzpomněl na svou přísahu nešťastné Urbanové.

— Dobře, dobře! Počkej venku.

— Zimová! —

zavolal ve dveřích matematikář. Neubránil se, aby to nezaznělo slavnostně.

K ředitelně vykročila útlá dívka s kaštanovými vlasy a mandlovýma očima, sledována čtyřiceti páry ostatních.

Že ji ty hůlky unesou! podivil se jako vždy Tikal. Vzápětí se podivil podruhé, když si uvědomil, že jí ani myšlenkou nenastavil nohu, kterou jí nastavoval při každé příležitosti od první obecné, ale že naopak provázel její pouť s nejasnou úzkostí.

Jaká škoda, že zářivé vteřiny našeho života nám skrývá tma nevědomosti. V rozmezí několika minut skončilo Tikalovi dětství. Mužnost napadla bez výstrahy hned dva orgány, hlas a cit. Onen mutací, tento láskou.

Pohledy všech se přenesly na Urbanovou, která se pokusila o úsměv. Dopadl neslavně.

— Pocem, —

zeptal se Brož, když se kupodivu nezeptal náčelník Tikal,

— co žes tam byla tak dlouho?

Od rohu chodby se spěšně vracel školník a volal.

— Při vyšetřování se nemluví!

Brož řekl za zády Tikala.

— Při vyšetřování se nekouří.

Coufal se zastavil. Kolem hlavy mu vlál obláček doutníkového kouře. Vypadal jako uražený světec.

— Kdo to řek?

Za zády Bašuse řekl Tikal, který už zase přišel k sobě.

— Nikdo.

— No proto!!

— Posaď se, —

řekl ředitel Zimové; rozhodl se, že ji překvapí okamžitým úderem.

— Tak koukni se, my už všecko víme. Nemá cenu, abys zapírala.

Dívka se o to nepokusila. Upírala na něho malinko šikmé oči, ve kterých nebyl stín strachu ani nervozity.

Je možné, podivil se ředitel, že takové oči dovedou tak otrle lhát? Bože, vzdychl v duchu, pedagog do smrti nevyjde z překvapení. Tak to zas prrr, já ti, holčičko, udělím lekci! Namířil tužku na její hruď, než dívčí spíš kuřecí.

— Příklady jsi jim dala ty, ano ty, milá Zimová, prozradil to tvůj kamarád, —

dodal rafinovaně,

— napadlo by tě, který?

— Prosím Urbanová, —

řekla dívka, jako by odpovídala u tabule na nejlehčí otázku. Oba muži se zarazili. Matematikář pocítil, že ztrácejí výhodu překvapení, a podnikl rychle nový výpad.

— A chcete nám tu snad tvrdit, že si to vymyslela?

Zimová přenesla svůj nevinný pohled na něho.

— Prosím nechci.

Ježíši, koho mi to připomíná, tápal ředitel ve své paměti, a v tu chvíli to už věděl. Vzpomněl si, jak přesvědčivě pobouřeně mu jeho mladá, zbožňovaná žena předloni tvrdila, že nezná žádného Eduarda Hakla, zatímco on měl jeho milostný dopis v kapse. Její oči neopustila uražená nevinnost ani poté, co jí ho ukázal, takže vlastně neměl jistotu dodnes. A takhle to všechno začíná! Zatvrdil se. — Co chceš nebo nechceš, milá Zimová, je nám srdečně jedno! Budeš nám muset vysvětlit, jak jsi ty příklady získala. Protože —

vystřelil svůj nejtěžší kalibr,

— soudruh profesor si je zaškrtl v učebnici a tu měl do předvčerejšího rána ve stole ve sborovně!

Matematikář jí zlověstně zacinkal svazkem klíčů přímo před obličejem, ačkoli sám nevěděl, co jí tím dokazuje.

— Tady jsou klíče…!

— Takže to, cos provedla, —

ředitel opět povstal a přizval na pomoc prezidenta,

— není podvod, ale především vloupání!

Oba pedagogové byli přesvědčeni, že teď už se musí rozplakat a kápnout božskou. Jenomže ona se nerozplakala a řekla téměř omluvně, jako by jim nechtěla kazit radost.

— Ale já se nikam nevloupala.

— Ne?? —

rozzlobil se Brunát a chřestil klíči.

— Prosím ne.

Řediteli bylo ze všech ženských zle, od Zimové po manželku.

— Zimová! Osm let tě znám, ale nikdy bych nevěřil, že dovedeš takhle lhát!!

— Prosím, já nelžu.

Ředitel se rozkřikl.

— Tak dalas jim ty příklady, nebo nedala??

— Prosím dala.

— Mohla bys nám teda vysvětlit, jak jsi na ně přišla??

— Prosím mohla.

— No tak nám to vysvětli!!

— Prosím, mě to napadlo.

— Co tě napadlo??

— Mě napadlo, co dostanem za příklady.

Taková drzost jim vyrazila dech. Ředitel řekl jízlivě.

— Tak to mě nenapadlo. Ale zato mě napadá něco jiného. Máte doma telefon?

III

Město S. versus řeka S. — Řeka nalévaná z hrnců. — Je libo klíče od města i s branou? — Revoluční mnich a imperialistický ďábel. — S/S — Kočka jako posel. — Dva páry kravích očí. — Naše holka měla jedničku? Tady něco nehraje. — Tahle káča je panna. — Když tě zas něco napadne, klidně jim to řekni! — Policie nepláče, ale má dovoleno žasnout.

Město S. leží na řece S. Bylo předmětem odvěkého sporu mezi občany města a obyvateli povodí, zda město dalo jméno řece či naopak. Připomínal středověkou při, byla-li dřív slepice nebo vejce.

Občané města tvrdili, že to byla osada S., proslulá svými neohroženými válečníky, zručnými skláři i osvíceným duchovenstvem, která dala smysl, a tedy i označení nevýznamné, nesplavné, a proto bezejmenné strouze; teprve poté a pouze díky tomu vešel čůrek ve známost, byl vyznačen v mapách, osazen usedlostmi i chatami, zarybněn a konečně zregulován, dle názoru občanů města zcela zbytečně, jelikož každý obyvatel povodí byl povinen vylít do něho denně hrnec vody, aby vůbec tekl.

Obyvatelé povodí tvrdili, že to byla řeka S., proslulá svými odvážnými voraři, pilnými rybáři i osvíceným duchovenstvem, která dala život, a tedy i název bezvýznamnému, od světa odříznutému, a tím i naprosto neznámému doupěti; teprve pak a jen proto bylo objeveno, zpřístupněno veřejnosti, obydleno, začleněno do územního plánu a obehnáno hradbami, dle mínění obyvatel povodí naprosto zbytečně, neboť sotvaže byl hlášen příští vpád cizích vojsk do Čech, vartovali občané města v polích a spolu s klíči odevzdávali dobyvatelům z horlivosti i vysazenou městskou bránu.

Osvíceným duchovenstvem mínila jedna i druhá strana mnicha Clarinuse, jenž podle pověsti vyhnal z jeskyně na (!) břehu ďábla a utopil ho v (!) řece, takže si ho právem nárokovaly obě strany. V době těsně předcházející narození Kláry Zimové zmínka o duchovenstvu dočasně zmizela, v souvislosti s revoluční přeměnou společnosti. Okresní výbor vypracoval později pro školy města i povodí jednotný text, v němž místo mnicha oslavována pokroková inteligence a místo ďábla odsuzován imperialismus. Protože legendu v původním znění nadále vyprávěly dětem babičky a matky, ctěny současné národní tradice i prestiž režimu.

Za zmínku stojí, že se ve městě i v povodí vžila v místním styku zkratka S. nad S., krácená dále na S. n. S., ba dokonce S/S. Řada dopisů a pohlednic, které rodáci ze S/S, putující světem jako turisté, sportovci, pracovníci tajných služeb nebo jako emigranti po některé z četných okupací, poslali domů s tímto označením, skončila v archivu britské admirality, která zkratkou S/S označuje každou steam ship čili parní loď.

Když telefon zazvonil, měla maminka Zimová plné ruce práce. Na stole spočívala obrácená židle, na každé její noze byl uvázán cíp utěrky a pod utěrkou stál hrnec; maminka Zimová pasírovala první maliny a šťávu cedila přes utěrku. Ruce měla červené až k loktům, jako by je měla v rukavicích.

Ohlédla se po babičce. Babička Zimová seděla ve svém křesle, z jedné strany bílou vlnu, z druhé strany hnědou vlnu. Z hnědé vlny pletla. Šedivou hlavu měla na stranu, hleděla na tmavou obrazovku televizoru a usmívala se. Maminka Zimová uhodla, že myslí na dědečka. Babička Zimová myslela jenom na dědečka. Od loňska, kdy umřel, opakovala si v duchu celý život s ním, minutu po minutě. Právě tančila besedu na Slovanském bále.

Mamince Zimové dalo dost práce uchopit sluchátko, aby je co nejmíň zalepila. Pak se zeptala starosvětsky.

— Haló? Kdo tam?

— Tady je ředitel Plavec, —

zařachtalo sluchátko,

— rád bych mluvil se soudruhem Zimou.

— Já pasíruju maliny, —

odpověděla paní Zimová.

Ředitele ta odpověď překvapila. Okamžik trvalo, než promluvil znovu, lehce vyveden z konceptu.

— Ale já chci soudruha Zimu…

— Ten je v dílně. Ale můžete si tam zaject, on vám to udělá hned.

V tu chvíli si ředitel vzpomněl, že Zima vede malou komunální autoopravnu. Byl zas ve své kůži.

— Tady je ředitel devítiletky Plavec. Potřeboval bych, aby hned přišel do školy, jde o vaši Kláru. Vyřídíte mu to?

Maminka Zimová řekla omluvně.

— Když já pasíruju ty maliny.

Vůbec se nezeptala, oč běží. Plavec si teď uvědomil, že ani ji, ani jejího manžela za celá léta neviděl ve škole. Pravda, děvče mělo dobré známky a do dnešního dne i dobré mravy, ale stejně: rodiče se mají choditptát na děti už z úcty k pedagogům. Promluvil po-drážděně.

— A můžete k němu někoho poslat? Ono je to opravdu velmi naléhavé!

— Tak to já tam pošlu Lízu.

— Buďte od té lásky! —

zakončil ředitel břitce a zavěsil; něco mu nešlo z hlavy, a proto se Zimové zeptal.

— Ty máš sestru?

— Prosím ne.

— A kdo je Líza?

— Prosím, naše kočka.

Ředitel otevřel ústa, ale všiml si pohledu matematika a zas je zavřel. Nechtěl se ptát hloupě a nedůstojně.

— Ččč! —

zavolala maminka Zimová; bílá vlna vedle babičky vstala a začla se protahovat.

— Kšc! Řekni tatínkovi, ať sem přijde.

Bílá kočka se smršťovala, jako by z ní ucházel vzduch. Pak se odrazila, natáhla a pomalým plavným obloukem vyskočila z okna. Podél domku šla důstojným krokem, vyhledávajíc stín růží. Těžké dveře dílny byly pootevřeny jen na štěrbinku; aby jimi prošla, musela se zploštit skoro na tloušťku papíru. V dílně nebylo vidět človíčka, jen půltucet rozmontovaných automobilů. Bílá kočka došla k stařičké Pragovce, sedla si vedle zadní nápravy a dvakrát zamňoukala.

— Hned, Lízo, —

ozvalo se zpod vozu,

— že už jdu!

Ředitel se už nechtěl vyptávat na nic, aby neotupil ostří svého poslání dětskými šplechty. Hodiny na farním kostele odbíjely pátou. Požádal Brunáta.

— Ty ostatní pošlete domů. Až na Urbanovou.

Matematikář otevřel dveře a tón jeho hlasu prozradil všechno.

— Celá třída může domů. Zůstane tu jen Urbanová.

Zmizel. Čtyřicet hrdel vydalo zvuk, jako by zavrčelo obrovské zvíře. Čtyřicet párů očí vyzdvihlo Urbanovou na pranýř.

— Ty kozo pitomá, —

řekl polohlasem Tikal,

— jestli se ukáže, žes to píchla ty…!

Obtloustlá dívka se dala do breku a s nečekanou mrštností, jakou probouzí strach, vyrazila po schodech dolů. Pustili se s dupotem za ní.

— Urbanová…! —

vykřikl školník Coufal; tím dostál svým povinnostem a šel si k básníku-buditeli pro doutník. Jak překlenout čas, který nás dělí od vyvrcholení lovu, kdy bude kořist stažena a hlava slavnostně vztyčena nad tabulí vítězů? Ředitel usilovně udržoval napětí. Zasedl ke svému stolu, tvářil se velmi přísně, chvílemi hleděl na hodinky a chvílemi bubnoval prsty. Matematikář usedl do křesla pro vzácné návštěvy a učitele. Tvářil se velmi zasmušile, občas hleděl na hodinky a občas chřestil klíči. Klára Zimová seděla na židli pro rodiče a žáky stejně pokojně, jako by byla v kině. Konečně se ozvalo zaklepání.

— Dále!

Když nikdo nevstoupil, ředitel vyskočil od stolu a prudce otevřel dveře. Zlost vystřídal úlek. Na prahu stál muž ještě vyšší než Brunát. Jenže Brunát byl samá kost, zatímco Zima samý sval. Měl na sobě promaštěné montérky a obrovské ruce skrýval za záda.

— Já si jen tak odskočil…

Ředitel mu vylíčil případ mnohem mírněji, než měl v úmyslu. Ne ze zbabělosti; začalo mu být dívenky líto. Když tyhle lopaty dopadnou…

— Snad se nás bála, —

končil smířlivě,

— snad řekne pravdu spíš vám. No tak, Kláro, jakpak to bylo?

Důvěřivě pohlédla na otce a promluvila dětskou řečí, která nezná konce a začátky vět.

— Soudruh profesor řek, že to budou příklady z knihy, tak jsem ji po hodině otevřela, abych se podívala, a napadlo mě, že to bude těch pět, a Urbanová se mě zeptala, co si myslím, že dostanem, tak jsem jí to řekla, a Urbanová se mě zeptala, jak to vím, tak jsem jí řekla, že mě to napadlo, a přišel k nám Tikal, a Urbanová mu řekla, co jsem jí řekla, a Tikal se mě zeptal, jestli jsem si tím jistá, tak jsem mu řekla, že jsem, a on to řek Brožovi, a Brož to řek…

První ztratil nervy matematik. Cpal otci učebnici.

— Zimová! V knize je těch příkladů sto dvacet, račte se na ně podívat!

— Já se jen tak oplách…

Ředitel řekl naléhavě.

— Zimová! Přece nebudeš lhát vlastnímu otci!

— Ale já nikdy nelžu, —

řekla mu dívka, jako by s ním měla svatou trpělivost.

Ředitel se obrátil k poslední instanci.

— Soudruhu Zimo! Měl byste jí domluvit!

— Ale ona nikdy nelže, —

řekl mu otec, jako by konejšil tvrdohlavé dítě. Vyměnili si s dcerou láskyplný pohled a ředitel s ustrnutím zjistil, že obr má stejně šikmé a mandlové oči jako ona. V této velikosti vyzařovaly jakousi bezbrannou nemotornost a strašně mu zas někoho připomínaly. Krávu! uvědomil si. Vůl a jeho tele! Ztratil před ním respekt.

— Zimová, jdi na chvíli ven!

Vstala, uklonila se a vyšla na chodbu. Ředitel velitelsky ukázal na volnou židli, a když si otec stísněně sedl, přísně ho, spolu s prezidentem, oslovil.

— Je hezké, soudruhu Zimo, když rodiče věří svým dětem, ale co je moc, je moc! Na základě celé naší pedagogické praxe tu můžeme s kolegou —

myslel tím ovšem Brunáta, ale působilo to, jako by mínil prezidenta,

— prohlásit: taková náhoda je absolutně vyloučena! Když si to srovnáme, vychází nám za á: celá třída vypočítala právě jen těch pět příkladů, které soudruh Brunát zaškrtl ve své knize, a za bé: vaše dcera přiznává, že ty příklady označila spolužákům ona. Ergo: jak na ně přišla? Je přece v zájmu celého jejího dalšího vývoje, aby nám to řekla, s tím snad souhlasíte, nemám pravdu?

Zima celou dobu plaše přikyvoval.

— Takže nezbývá, než abyste se jí zeptal sám, se vším důrazem!

Zima přestal kývat hlavou a řekl rozpačitě.

— Ale ona už to přece řekla…

— Co…?

— No že ji to napadlo.

Ředitel Plavec vykřikl nepedagogicky.

— Ale to je přece úplná hovadina!!

Zimová zatím čekala na chodbě. Nízké slunce se tlačilo do čtverců okenních tabulí; na podlahu chodby se však záhadně promítaly kosodélníky. Zkusila přes ně skákat, ale naráz toho nechala a zvědavě přistoupila k zábradlí. Vzápětí bouchly v přízemí dveře a ozvaly se kroky. Pak se v ohybu schodů objevil štíhlý muž v uniformě Veřejné bezpečnosti. Klára se spokojeně pousmála a slušně pozdravila.

— Dobrý den.

— Nazdar, Klárko, —

řekl policista,

— prosím tě, co se to tu…

V očích Kláry Zimové se mihl strach. Zavolala.

— Pozor!

Zastavil se.

— Na co…?

— Abyste neuklouz…

— Já? Proč bych měl klouzat?

Zmateně pokrčila rameny.

Jaká zodpovědnost, být otcem. Jaká starost, být otcem dcery. Jaká dřina, být otcem dcery, kterou právě zalomcovala puberta. Policista měl jednu doma a o erupcích jejího mozku by mohl psát vědecká díla, mít na to čas. Věře by prostě jednu plácnul. Na Kláru se jen útrpně usmál a kráčel bez řeči dál. Sáhl po klice ředitelny, právě když se rozletěly dveře a matematikář vyštěkl.

— Urbanová!

Lekli se oba.

— Fuj…!

řekl policista.

— Pardon… —

koktal Brunát,

— já právě volám vaši…

— Holka, —

vysvětlil policista, zavíraje za sebou dveře,

— mi přilítla uřvaná, že měla nějakej malér, tak jsem jí střihnul pohlavek jako foršus a jdu se zeptat, kolik jí mám přidat. Měla kuli?

— Ne, naopak, ale o ni vůbec nejde, —

řekl ředitel Plavec, podávaje mu ruku,

— buď zdráv, Karle, tohle je pan Zima, soudruhu Zimo, to je kapitán Urban, jestli ho ne…

— Já ho znám…

Ze zvyku mužů, kteří prošli základní službou jako řadoví vojíni, stál Zima v uctivém pozoru, nepatrně nahrben, aby o tolik nepřevyšoval hodnostně o tolik vyššího.

Kapitán Urban mu potěšeně podal ruku.

— Á! To jsem rád! Naše holka přece sedí s vaší holkou v lavici! Tak o co kráčí?

Ředitel Plavec mu to podrobně vyložil. Policista se dlouho tvářil skepticky. Náhle zpozorněl. — Naše holka měla jedničku? Tak tady fakticky něco nehraje. Kde je ten klíč a kde je ten stůl?

Přičapl k němu v mlčenlivém kruhu předchozích, jakož i několika dalších pedagogů, kteří se ve sborovně ještě připravovali na zítřejší vyučovací den. S pomocí Kláry byl nalezen i školník Coufal; bez rozmyšlení zaběhla do tělocvičny, kam si chodíval občas zdřímnout na hromadu složených žíněnek. Kapitán podrobně prozkoumal zámek. Pak se zeptal Brunáta.

— Máte ještě další klíč?

— Ne.

— Ani vy?

To platilo Coufalovi, který právě rozespale uvažoval, kde zapomněl doutník. Museli mu to zopakovat.

— Ne.

— No tak to je jasná věc.

— Co, Karle? —

zeptal se ředitel netrpělivě.

— Tahle káča je panna.

— Cože??

— Promiňte, —

omluvil se kapitán,

— ve škole by měl člověk mluvit spisovně. Tuhle vaši kasičku nikdo násilím neotvíral.

— No ale jak se tedy k těm příkladům dostala?? —

ozval se matematik zmučeně.

Protože zraky všech spočinuly na něm, řekl otec Zima pokojně.

— Napadlo ji to…

Bylo ticho. Pak promluvil nejstarší člen sboru, profesor přírodopisu Látal, jemuž věrnost staromódním ideálům překonané demokracie znemožnila stát se ředitelem, ale jehož názory tu odjakživa platily víc než Plavcovy.

— Já myslím, abyste z toho nedělali aféru. Ať tady Brunát vybere nové příklady doma, zítra to prostě napíšou znova, a kdo včera fixloval, může se jít klouzat.

Tím byl případ pro něho uzavřen. Cestou k věšáku, kde jako poslední prapor starých časů visel tmavý klobouk se širokým okrajem, jaký nosíval první prezident republiky, oslovil přísně školníka.

— Coufale, přineste mi konečně do kabinetu naftalín, nebo budu brzo místo ptáků ukazovat moly!

Nasadil si klobouk, otevřel dveře na chodbu a opět svůj širák graciézně sejmul. Na prahu stála mladá dáma, prsa jak antické brnění, vlasy jak zlatou přílbu.

— Uctivá poklona, madame! —

pravil i provedl Látal, nechal ji projít, odpověděl vlídně na zdvořilý pozdrav čekající Kláry a zamířil ke schodišti.

Pallas Athéna hleděla tázavě na ředitele. Odkud já ji znám, přemítal horečně. Tu promluvila. — Libore, kde jsi? Zase přijdeme pozdě.

Poznal svou manželku Doru, která si dala obarvit vlasy. Momentálně nebyl schopen uvažovat proč. Cítil, že k případu Zimová musí být ještě něco řečeno a že je to na něm. Plavcová se omluvně usmála na ostatní.

— Já bych aspoň jednou chtěla vidět začátek nějakého filmu. Ředitel zahlédl dívku na chodbě a napadl ho závěr. Vyšel k ní, vyváděje za sebou ostatní.

— Kláro… pořád se mi tomu nechce věřit, ale fakt je, že nemám žádný důkaz. Ráno vyřiď třídě, že místo tělocviku píšete novou kompozici.

Pak v něm nabyla vrchu pochybnost a dodal ironicky.

— A kdyby tě snad zas něco napadlo, klidně jim to řekni. Až tě pak budou honit kolem školy, rád se podívám!

— Naší Věře nic neříkej, —

řekl kapitán Urban, salutuje už v chůzi,

— já se postarám, aby se to nauči…

Stoupl špatně na první schod, uklouzl a s rachotem se valil až na odpočívadlo.

Muži s dupotem spěchali za ním. Ředitel volal.

— Karle! Nestalo se ti…

— Ne…

Ještě stále rozplácnutý jak žába hleděl policista na dívku, která zůstala stát nahoře. V jeho očích se nezračila bolest, ale úžas.

IV

Co se děje, když se nic neděje. — Proč jsme si vzali právě svou ženu? — Vařené brýle v malinové šťávě. — Už ho chytli? — Odmítat jasnovidectví znamená brzdit vývoj myšlení. — Může člověk vzteky zapomenout angličtinu? — Já toho chlapa doma nechci! — Vliv nestydaté košilky na školní práci z matematiky. — V nejhorším se zeptej Kláry…

Stalo se módou sledovat hrdiny příběhů jen tehdy, když se děj zrovna děje. Zejména dramatická umění pěstují zlozvyk, jemuž pak propadá i próza; na scéně ani na plátně se nestává, aby hrdinové hodiny četli na záchodě noviny, celé večery tupě civěli na televizi anebo si jen tak vlezli do postele, aniž by tam dělali bůhvíco. Ani v próze už téměř není autora, který by se odvážil popsat, jak se i na vrcholu krize neděje někdy nic, co by stálo za řeč: raději si alespoň vymyslí, že si někdo něco významného myslí.

Když sedá mléko, sotva bylo nadojeno, neděje se také nic. Bílá hladina se nepozorovaně speče v škraloup, klamně klidný jako divadelní opona, za níž se právě mění dekorace a kvapně postrkuje děj o kus dál. Pak stačípohnout hrncem, opona se trhá a místo mléka se na scéně zjevují tvaroh a syrovátka.

Avšak: nebyli jsme připraveni právě o to, co odlišuje zázrak přírody od triku iluzionisty? Když zraje příběh, sotva byl exponován, děje se často ještě méně, a přece právě tehdy se utváří běh věcí i jejich vyústění. Pak stačí hodit do stojatých vod kamínek události a jako z partesu, přesně podle učebnice začnou se dít kolize, krize, peripetie i katastrofy.

Ovšem: nebyli jsme ochuzeni právě o to, co povyšuje život z masa a kostí nad hru stínů? Nenásledujme příkladu lenochů, hlupáků či řiťolezců, kteří zaznamenávají do obecních kronik pouze požáry, vraždy a volby starostů, takže za půl století už nikdo nezjistí, kdo měl v obci nejhezčí nohy, což by objasnilo ne sice všechny, ale také ne málo zkratových činů a převratných událostí. Poučme se i z vlastních deníčků, v nichž se k zoufání hemží věta „Dnes se nestalo nic zvláštního“, takže marně hádáme, co způsobilo, že jsme si z tolika lepších možností zvolili právě své názory, své povolání a svou ženu.

Pročež: hleďme si našich aktérů i toho večera, kdy příběh, sotva uvedený do chodu, už opět stál a oni v něm dleli ještě jako nevědomí cestující, které neveze vlak ani letadlo, ale sama planeta. Onoho večera jako každý večer seděla rodina Zimových před televizorem. Na plotněstydla malinová šťáva a kuchyň voněla jako zahrada o polednách. Televizní komik právě vystřídal nešťastné milence a publikum plakalo teď smíchem. Smáli se i Zimovi.

Otec měl veliké ruce složeny v klíně, jako by je choval. Klára hladila bílou kočku. Babička pletla a myslela na dědečka: cestou ze Slovanského bálu došli až do klenutého průjezdu vznešeného vinohradského domu, ve kterém sloužila; dědeček jí nadšeně vyprávěl, že vítězný revoluční proletariát odstraní brzy i její jho, a babička rozčileně doufala, že ji ještě předtím políbí. Maminka Zimová, která si konečně sedla, bez ustání prohrabávala rukama střídavě obě kapsy zástěry. Po chvíli se zeptal otec Zima.

— Co hledáš, maminko?

— Ale, brejle… —

odpověděla maminka Zimová.

Komik řekl další vtip a rodiče i dcera se znovu rozesmáli.

Pak se maminka obrátila na dceru.

— Nenapadá tě, Klárinko, kde by mohly být?

— Ve šťávě, —

řekla dcera.

— Ve šťávě? —

podivila se maminka,

— co by dělaly brejle ve šťávě?

Vstala, došla k plotně, promíchala chladnoucí šťávu naběračkou a zalovila. Objevil se podivný předmět; ze všech známých předmětů se podobal pouze brýlím, vařeným v malinové šťávě.

— Byly tu! —

zavolala a dala je olízat Líze.

— No tak sláva! —

řekl otec Zima.

— Děkuju ti, Klárinko! —

řekla matka, když s brýlemi na očích znovu pohlédla na televizor.

— Není zač, maminko, —

odpověděla Klára Zimová a zasmála se s rodiči dalšímu podařenému vtipu.

Babička náhle políbila dědečka na ucho a utekla, hoříc studem, do současnosti. Pátravě pozorovala obrazovku a zeptala se.

— Už ho chytli?

Odpověděli, jak byli zvyklí, jednohlasně.

— To už je něco jiného, babi.

Téhož večera, téměř současně, seděli Tikalovi v obývacím pokoji. Seděli tak málokdy, protože otec měl často službu v nemocnici, poslední dobou tím častěji, že musel chránit novou sestru Duškovou, stejně krásnou jako nezkušenou, před milostnými úklady ostatních lékařů; dnes sestra Dušková nesloužila, a mohl se věnovat rodině. Paní Tikalová sklízela ze stolu a doktor Tikal se zájmem otevřel anglický lékařský časopis. Byla tam stať o neoperativním léčení menisku, kterou si nutně potřeboval přečíst.

— Táto, —

zeptal se Tikal mladší, který doma nebyl ani stínem náčelníka,

— jak se může člověk stát jasnovidcem?

— Co je to za blbou otázku?

— Může se na to vycvičit?

— Jo. V cirkusu. Necháš mě chvíli číst?

— Proč to říkáš! —

řekla vyčítavě paní Tikalová; vracela se z kuchyně a zapálila si cigaretu. Množícím se citovým únikům svého muže se snažila čelit stupňovanou intelektuální převahou.

— Co takový Hanuman? Nebo ten… jak se jmenuje? Psali o něm nedávno v Zahraničních zajímavostech!

— Ty asi myslíš Hanussena! —

řekl doktor Tikal štiplavě; nekončící polemika, kterou s ním z chorobné žárlivosti vedla žena, mu šla na nervy ze dvou důvodů: proto, že žárlila oprávněně, a proto, že si nikdy nepamatovala ani nejsnadnější jména.

— Když víš, jak se jmenuje, tak taky víš, že to byl proslulý jasnovidec! —

prohlásila paní Tikalová, jejíž převahu stupňoval v posledních dnech neklamný pocit, že si manžel zase s některou začal.

— Vím pouze to, o čem se sám přesvědčím. A rád bych to vštípil i svému synu.

Začal znovu číst první odstavec. Jeho žena usedla bojovně proti němu.

— Vylučovat nějakou možnost jen proto, —

řekla, uvažujíc, je-li to opět některá z jeho pacientek, nebo opět některá z jeho kolegyň,

— že ji věda zatím nebyla schopna objasnit, znamená brzdit rozvoj myšlení!

Její tón způsobil, že doktor Tikal zpozorněl. Mohla už být zpravena o existenci krásné sestry Duškové? Pro jistotu promluvil velmi smířlivě.

— Já nechci brzdit, já říkám svůj osobní názor, nic víc. Podle mého názoru je každé jasnovidectví buď trik, nebo podvod. Mohl bych si dočíst tenhle článek? Musím zítra rozhodnout jeden případ.

Začal číst první odstavec potřetí.

— To je zvláštní! —

řekla paní Tikalová a odmlčela se; v tu chvíli ji osvítila myšlenka, že by si měla opatřit celonemocniční rozvrh služeb: pokud je v řadách personálu, musela by Neznámou hladce vypočítat prostým srovnáním se službami manžela. Ano, doktoru Tikalovi brzy nezbude než se opět jednou pokořeně přiznat, bohatě vykoupit a hlavně — sekat delší dobu dobrotu! Budoucí triumf jí zazněl v hlase už teď.

— To je zvláštní, —

opakovala,

— že jsi ochoten rozkuchat člověka podle článku nějakého anglického šarlatána a současně urážíš Hanusíka, o kterém psali největší spisovatelé, jako ten… jak se jmenuje…?

— Za prvé —

řekl doktor Tikal opět podrážděně, protože si přesně spočítal, že o ani ne měsíčním angažmá nové sestry na vzdálené interně nemůže mít jeho žena ani po-tuchy,

— se ten chlap jmenoval Hanussen, za druhé profesor Applebaum není šarlatán, ale největší ortopéd Evropy, za třetí nekuchám, nýbrž operuju, a za čtvrté čtu ten článek právě proto, abych zítra eventuálně operovat nemusel!

— Proč se zlobíš? Jestli chceš něco vštípit svému synovi, tak se především nauč diskutovat. Když člověk chce, tak se přesvědčit může, já například jsem se přesvědčila. Než jsem tě poznala, bydlela blízko nás velice známá jasnovidka, nějaká… no, na jménu nezáleží, a ta mi předpověděla, že si vezmu lékaře a budu mít kluka. Jak mi to vysvětlíš?

— Na to, v čem se bodla, jsi mezitím nejspíš zapomněla!

— Já mám náhodou moc dobrou paměť!

— Hlavně na jména!

— Ty si možná pamatuješ pár jmen, ale zato nejsi schopen odpovědět svému synovi na tu nejjednodušší otázku!

— Já jsem mu na ni odpověděl!

— Řekl jsi mu, aby šel k cirkusu!

— Já jsem neřekl… já jsem řekl… —

doktor Tikal zjistil, že si zaboha nemůže vzpomenout, co vlastně řekl, a rozčilil se.

— Hergot, neřekla ti ta ježibaba taky, kdo si tě veme po mně??

V svatém hněvu, pramenícím z čistého svědomí dosud neodhalené viny, popadl žurnál, práskl dveřmi, utrhl si knoflík od pyžama a shodil budík. Oddychl si, když byl konečně ve zdraví v posteli, a znovu otevřel časopis. Když četl první odstavec pošesté, zjistil, že vzteky zapomněl anglicky.

Tikal mladší, který dosud jen mlčky přihlížel půtce rodičů, otáčeje hlavu jako na tenise, zahuhlal, že se musí ještě učit, a odešel do svého kamrlíku. Ošetřiv několik šrámů, které utrpěl o polednách za školou ve vítězném souboji s náčelníkem osmé bé, věnoval se literatuře. Nebyl to však pro matčino oko naoko rozečtený Poslední Mohykán, nýbrž Dokonalé manželství, odcizené během večeře z uzamčeného oddělení otcovy knihovny. Některé v ní vyobrazené sprosté ženské orgány ho zpočátku vzrušily. Pak se ho zmocnila tíseň, a dokonce nechuť. Zhasl a snažil se vybavit si ve tmě zvláštní oči Kláry Zimové.

Paní Tikalová ještě chvíli plakala v jídelně. Spravedlivé rozhořčení doktora Tikala ji rozpoltilo. Plakala při pomyšlení, že ho podezřívala z nevěry tentokrát neprávem, a současně při pomyšlení, že je jí tentokrát nevěrný rafinovaněji než kdy předtím. Konečně se rozhodla jít pro útěchu přímo k němu. Rozbořila pyramidu na hlavě a pojala ho do stanu svých jedinečných vlasů, jaké měla jen ona, a jak to měl nejraději. Doktor Tikal už spal a její laskání k němu vítaně proniklo uprostřed snu o krásné sestře Duškové.

Jakými oklikami přichází k lidem štěstí!

Téhož večera, o něco později, když se vrátili z psychologického filmu, jehož začátek stihli, ale jehož konec je neuspokojil — Plavce, protože staršímu, serióznímu muži odlouděna mladá žena, Plavcovou, protože milenec neměl seriózní úmysly — vyprávěl ředitel při obvyklé partii kanasty o dnešní události v osmé á. Partii na dobrou noc zavedla ve třetím roce manželství paní Plavcová. Máloco nesnášela tolik jako kanastu, ale dávala jí od předloňska přednost před Plavcovými milostnými pokusy. Teď se rozhodovala, má-li navrhnout další hru, aby se konečně unavil, anebo rovnou předstírat migrénu. S nelibostí také vzpomínala na film a myslela s nedůvěrou na Richarda.

— A to se musí stát zrovna při výměně stráží, —

vzdychl ředitel ustaraně,

— představ si, dneska mi předseda Karas prozradil pod přísahou, že to na kraji upekli!

Paní Plavcová myslela právě na to, jak se bude Richardovi líbit její nový přeliv, reagovala nepřítomně.

— Koho upekli?

Věděl, že ji škola i politika nevýslovně nudí, a byl nadšen, že ho teď vůbec vnímá. Začal jí líčit chystanou rotaci kádrů, při jejímž úspěšném průběhu by ho mohla odstředivá síla vynést do funkce okresního školního inspektora.

Zatímco odříkával růženec jmen a titulů, přikládala mechanicky karty a položila si otázku, kterou si kladla od chvíle, kdy jí přítelkyně předala poslední vášnivý dopis: zda ji Richard za týden skutečně svede. Už oznámila manželu cestu k matce, zařídila si alibi i pořídila přeliv, ve kterém se domnívala být ještě žádoucnější. Zbývalo jen překonat ten zatracený ostych, který odradil všechny její vytoužené nápadníky a přinutil posléze vzít zavděk roztouženým Plavcem.

—… a v důsledku toho všeho, teď se podrž! —

ředitel vystupňoval své sdělení a dramaticky se odmlčel, jako by jí chtěl sdělit, kdo je vrah,

— budeme mít nového městského tajemníka partaje! Náš Lebeda si vyšlapal cestičku přímo na kraj a na jeho místo přijde Fuchs, toho znáš, nemám pravdu?

Paní Plavcovou zasáhlo z celého sdělení pouze to jméno. Neměla nejmenší tušení, v jaké souvislosti bylo právě vysloveno. Okamžitě si vzpomněla, jak manžel předloni na jaře objevil v prádelníku dopis EduardaHakla právě v den, kdy konečně uvěřila v jeho city a hodlala se stát jeho milenkou, k čemuž už pak nenašla odvahu. Z posledních sil zakoktala.

— Který Fuchs…?

— Ten z okresu přece! Poznali jsme ho loni v Bulharsku!

— Já si vůbec nevzpo…

— Ale ano! Jak tam pálil za každou sukní a nakonec i za tebou!

Paní Plavcové se zdálo, že ji probodává očima. Horečně přemýšlela, je-li nadán nadpřirozenou mocí, či zda s pomocí státní moci kontroluje cizí poštovní schránky. Ženský instinkt jí vnukl, že musí riskovat.

— Á! —

protáhla se zjevnou nechutí,

— ten protivnej seladon?

— Já bych to neviděl tak přísně…

— Loni s to viděl dost přísně.

Ředitel rozhodil ruce.

— Loni, loni…! Mně šlo o to, aby držel dekorum, ale že ses mu líbila… já jsem přece rád, když se líbíš, Bobečku…!

Přisedl si k ní, aby ji mohl obejmout. Složila karty.

— Děsně mě rozbolela hlava.

— Už zas?

řekl Plavec zklamaně, ale ovládl se, protože měl ještě něco na srdci; začal opatrně.

— Já vím, že z toho budeš mít malou radost, ale toho Fuchse musíme co nejdřív pozvat na večeři…

Zhrozila se té představy zcela upřímně.

— No to snad ne!

— Bobečku, pochop…

— Ne! Tohle nepochopím!

— Já tě úplně chápu, ale sem tam člověk přece může něco překousnout, když jde o věc. Jeden večer to snad vydržíš, teď už si k tobě nic nedovolí, partajní tajemník nesmí mít morální škraloup. Tak co? —

zaprosil,

— uděláš to pro mě? Děláš to taky pro sebe, nemám pravdu?

Byla si už jista, že nic neví, ale svůj postoj k Fuchsovi pro jistotu nezměnila.

— Tak dobře, ale půjdeme do restaurace. Já toho chlapa doma nechci!

Když se konečně v koupelně ozvala sprcha, zavřela Dora Plavcová dveře haly a spěchala k telefonu.

Téhož večera, téměř současně, zazvonil v bytě profesora Brunáta telefon. Vzala ho paní Brunátová, oblečená už v půvabné noční košilce posledního střihu, kterou jí na její prosbu dovezla sestřenice z Paříže. Sedm let manželství paní Brunátové bylo sedm let střídavě úspěšného boje s její zavilou soupeřkou — matematikou. Košilku právě nasadila jako nejčerstvější zbraň.

— Prosím? —

řekla,

— to jsi ty? Já tě špatně slyším, nemůžeš mluvit hlasi… aha, já rozumím… Cože? Manžel pracuje…

Vrhla pohled k psacímu stolu. Profesor matematiky seděl v županu zády k ní a nevěnoval jí nejmenší pozornost. Uspokojena pokračovala v rozhovoru.

— Ne, vůbec ne, povídej…! No nepovídej!!

Ve sluchátku rychle řachtalo. Paní Brunátová ho přitiskla těsněji k uchu.

— Nemusíš křičet, já tě slyším.

Řachtání ubylo na síle, ale zněla z něho úzkost a nejistota. Vyústilo v zoufalou otázku.

— Holka zlatá, —

řekla Brunátová bezradně,

— to se mě moc ptáš…

Profesor matematiky netrpělivě zafuněl. Ulekla se.

— Třeba ti ta švadlena zavolá! —

dodala rychle, aby nenechala přítelkyni bez naděje.

— Jaká švadlena…? —

nechápalo sluchátko.

— No ta, co ti šije, bože… —

vzdychla paní Brunátová významně,

— o kom mluvíme? Tak dobrou noc. Brnknu ti dopoledne…!

Ještě než položila sluchátko, měla legendu pro manžela hotovou. Ale když k němu přistoupila, shledala, že je zbytečná. Profesor Brunát tiše ševelil rty a jeho ruka kroužila nad učebnicí s ostře ořezanou tužkou, aby ke čtyřem už zakroužkovaným příkladům připojila ještě pátý. Rozhodování bylo zřejmě mučivé: tužka se už už zastavovala, aby zatrhla číslo, ale vzápětí uskočila k jinému příkladu, jako by matematikář mátl neviditelného protivníka.

Paní Brunátové ho přišlo líto. I když na ni často žárlila, měla vlastně ráda jeho vědeckou zarputilost, která jí ho sice vždy znovu vzdalovala, ale zato mu stále uchovávala dojemnou chlapeckost. Jak stála za ním, přitiskla se plnou hrudí k jeho zátylku a vlahýma rukama mu něžně ovinula krk.

Profesor Brunát prudce sklapl učebnici a zařval.

— Nekoukej mi do toho!

Byla tím tak otřesena, že začala koktat.

— Já ť-ti přece n-nekoukám…

— Tak co chceš??

— No dovol…?

Hleděl na odvážnou noční košilku, jejíž nepatrnost soutěžila s průhledností, a v jeho zjitřené mysli vzklíčilo podezření. Promluvil výhrůžně.

— Poslyš… a nejsi to náhodou ty?

— Co…?

— Nejsi to ty, kdo jim to vynáší?

— Prosím tě, proč bych to dělala??

Ta košile ho rozčilovala. Proč vlastně nosí jeho žena tak nestydatou košili? Krátké spojení zplodilo další ďábelskou myšlenku.

— Neokouzlil tě náhodou některý z těch chlapečků?

— No ty jsi se zbláznil!! Vždyť je jim čtrnáct!!

— Třeba má někdo z nich fešáka tatínka!

Paní Brunátová si nejednou tajně přála, aby její manžel alespoň jednou v životě ztropil scénu žárlivosti, chvíli na ni křičel, nebo dokonce něco rozbil, ale tahle donebevolající křivda jí vyrazila dech.

— Jendo, jestli je pánbůh, —

řekla ve spravedlivém hněvu,

— tak tě za tohle potrestá!

Slyšel, jak se zamyká v ložnici, cítil, že ji asi urazil, ale nemohl si pomoci: dokud se záhadný příběh přijatelně neobjasní, byl podezřelý každý. Fanaticky věřil číslům, iracionálno odmítal. Já tě dostanu! oslovil v duchu neznámého pachatele. Pak pojal geniální nápad.

— Tak víš co? —

řekl nepřítomnému nahlas,

— tak to tedy uděláme jinak!

Vzal gumu a vymazal všechna čtyři znamínka v učebnici, div neprodřel papír. Pak vytáhl ze stolu poznámkový blok a chvatně stříhal nůžkami malé úhledné čtverečky.

Téže noci, o mnoho později, stál kapitán Urban v kuchyni nad svou ubrečenou dcerou. Byl jen v teplácích, ale zrádkyně Urbanová z něho měla větší hrůzu než zadržený lupič.

— Za pět hodin jen sedm příkladů! —

vykřikl a bouchl pěstí do stolu, na kterém se vršila hromádka papírů, počmáraných přeškrtanými a přepisovanými číslicemi.

— Já tomu nerozumhííím… —

brečela jeho dcera.

— Copak jsi úplně pitomá??

— Asi jhóóó…

— Ty nejsi pitomá! —

burácel otec,

— ty jsi jen líná jak veš! Ale já ti něco povím! Jestli to zvoráš, nechoď mi na oči!!

— Já tam nepudhúúú…

— Cože??

— Já si něco udělhááám…!

Než jí stačil střihnout nový pohlavek, objevila se v kuchyni jeho choť; v natáčkách vypadala jako žena z jiné planety. Prošla kolem manžela a mateřskou dlaní začala utírat dceřiny slzy.

— No tak, Věruško, —

pravila chlácholivě,

— hezky se opláchni a hajdy na kutě.

— Prosím tě! —

zaprotestoval otec,

— vždyť jí zbývá sto třináct příkladů!

— No právě! —

řekla matka kategoricky; byla široko daleko jediná, kdo neměl z Urbana strach: znala stav jeho prádla, těla i duše lépe než on, a proto se jí podřizoval jako svým nadřízeným.

— Tak pojď! —

postrčila dceru,

— ráno bývá moudřejší večera.

Sotva byl Urban z doslechu, zašeptala jí.

—V nejhorším se zase zeptáš Kláry!

V

Justice ve třídě a třídní justice. — Program mučení. — Věro, to byl hřích! — 15, 32, 51, 65 a 99. — Ředitelův bratr na WC. — Profesor matematiky nenosí po kapsách hmyz. — Třída si lehne, jak jí Bašus ustele. — Zásadní význam tečky. — Šťastná náhoda má potkávat především zasloužilé občany. — Ukaž mi, co tam máš! — Žádný inženýr pod okenní římsou. — Kdo neodevzdal?

Jedno si kapitán Urban vzít nedal: jako vždy v kritických dnech doprovodil nazítří dceru až ke škole, aby měl jistotu, že nepůjde za školu, a navíc ji mohl do poslední chvíle vychovávat. Urban byl pořádný, pilný a průbojný muž, propracoval se ke své hodnosti i funkci od píky a bez protekce, škrtnuv už v mládí ze svého slovníku slůvko „nelze“. Cestou uváděl dceři různé poučné příklady z dějin, četby i vlastního života, snaže se v ní zakořenit přesvědčení, že školní práci lze nejsnáze zvládnout pevnou sebedůvěrou, zdravou ctižádostí a jasnou myslí.

Urbanová dnes výjimečně nefňukala, že ji jeho doprovod činí terčem obecného posměchu, nýbrž pokorně kývala, a dokonce s ním postála před školní budovou až do prvního zvonění, aby uniformovaného otce spatřilo co nejvíc spolužáků. Tušila, že tento pátek bude černým, a byla by dnes bývala šťastná, kdyby měla policejní ochranu i ve třídě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nápady svaté Kláry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.