Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tomáš Novák

SEBEDŮVĚRA – CESTA K ÚSPĚCHU

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400, www.grada.cz
jako svou 5919. publikaci

Odpovědná redaktorka Jana Červená
Sazba a zlom Radek Vokál
Formát ePub Radek Vokál
Návrh a zpracování obálky Daniela Eftimiadisová
Počet stran 128
Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Photo © allphoto.cz

ISBN 978-80-247-9848-6 (ePub)
ISBN 978-80-247-9847-9 (pdf)
ISBN 978-80-247-5445-1 (print)

Kde jsou ty časy, kdy nebylo slušné, aby se člověk chválil sám, protože od toho tu jsou druzí lidé…
(William Shakespeare: Mnoho povyku pro nic)

Lidé si nezapamatují, co jste pro ně kdy udělali nebo co jste jim říkali, ale zapamatují si, jak se vedle vás cítili.
(Zbigniew Czendlik)

1.Co nabízí tato kniha

Tohle je text o tom, co brání úspěchu a dosažení dostatečné důvěry v sebe sama. Jde o spojené nádoby. Naše přesvědčení o tom, co bude potom, se pozoruhodně často naplní. Můj klient a potenciální čtenář této knížky, jenž si za životní motto zvolil slova „Táhněte do háje a všichni pryč, chtěl jsem jít do ráje a nemám klíč,“ zřejmě ani po seznámení s tímto textem nebude pln sebedůvěry kráčet od úspěchu k úspěchu.

Autorovým cílem není kohokoliv učit, jak s veselou myslí dobýt svět a přitom za všech okolností ostatním popřát hezký den. Nemohu nabízet snadná, jasná a zaručeně úspěšná pravidla přímo směřující k cíli mít nejen neochvějnou důvěru v sebe, ale i ve vlastní úspěch, jenž se zákonitě dostaví.

Popisuji kořeny, projevy, rizika, úskalí a souvislosti nedostatečné důvěry v sebe. Začínám „od Adama“ – od attachmentu. Je to doposud méně známý termín, nepřesně překládaný jako vztah. Jde o něco, co jsme s rozdílnou intenzitou i s rozdílným úspěchem prožili a důsledky prožíváme všichni. Poměrně velká pozornost je věnována i mimoslovním projevům. „Slova jsou jen slova“ a sama o sobě k dosažení a tím méně pak k projevu sebedůvěry nestačí.

Jeden z mých klientů se kdysi dávno zeptal velmi a oprávněně sebejistého lékaře Miroslava Plzáka, jak zaujmout dívku. S dotyčnou se potkával cestou do práce. Velice se mu líbila, a netroufal si ji oslovit. Zmíněný psychiatr – sám plný oprávněné sebedůvěry – doporučil: „Oslovte ji třeba: ,Slečno, rád bych se s vámi seznámil, nedělejte mi to prosím lehké.‘“ Jak řekl, tak mladík učinil. Větu si předtím doma natrénoval. Nakonec ji uměl pronést velmi sebejistě. O tom, co bude potom, nepřemýšlel. A bylo toho dost. Dívka zareagovala stručně a rázně slovy: „Nedělejte si starosti a srolujte se.“ Mladý muž zrudl. Červenal se a lehce se klepal i pár dní poté. To již na první pohled jakoby srolován a bez zrnka sebedůvěry a optimismu mi svůj zážitek vyprávěl. Příběh má šťastný konec. Ne ze dne na den, chtělo to čas a trochu úsilí. To vše spojeno s kombinací psychologického ohně a vody – tréninku asertivity a relaxačních cvičení. O obojím se zde dočtete. Vězte, že oba v mnoha ohledech protikladné přístupy pomohou i v zapeklitějších případech, než je kontaktáž mladých dam. Tu již někdejší mladík nepotřebuje. Ostatně nepoznali byste jej, ne proto, že snad zůstal srolován. Zklidnil se, přibral, vplul do středního věku, je milujícím manželem a otcem. Tvrdí, že za své štěstí vděčí asertivitě, autogennímu tréninku a především manželce. Dodává s úsměvem: „Psychologické postupy mě zklidnily a budoucí manželka mě sbalila. Všimněte si: „sbalila“, ne srolovala.

Náhled na sebe sama a na souvislosti vlastního životního příběhu je součástí přiměřené sebedůvěry. Velice chybí mnoha lidem, kteří na sobě nechávají obrazně řečeno dříví štípat. I těm, kdo psychicky nejsou v dobré kondici. Obvykle chybí i těm, kteří před okolím, ale hlavně sami před sebou utíkají do práce. O tom všem i o mnohém jiném je tato kniha.

2.Úvod poněkud osudový

Existují tři zlé sudičky, kterým se máme při svém jednání a podnikání obzvlášť vyhnout. Jmenují se strach, nerozhodnost a pochybování o sobě. Jsou v příbuzenském poměru. Nerozhodnost vyvolává mimo jiné pochyby a ty zase strach. Dohromady se postarají o to, aby jejich svěřenec šel cestou jménem stres.

Naštěstí existují i tři dobré sudičky – sebedůvěra, sebeúcta, jež se mimo jiné prezentuje sebeprosazením, a sebevědomí. Sebeúcta poskytuje dar spokojenosti sama se sebou. Schopnosti dokázat se přijímat i s chybami a omyly. Sebedůvěra nabízí respekt a důvěru v sebe sama. Dále asertivní přesvědčení o právu být sám sobě soudcem a schopnost jeho realizace. Třetí z nich, sebevědomí, v běžné řeči povahový rys člověka, který si cení sebe sama a obvykle to i dává najevo svým jednáním. Filozofický přístup pak sebevědomím rozumí vědomí sebe sama a schopnost sebereflexe – reálného vnímání bez „hlavy v oblacích“, nebo naopak zavrtané kdesi hluboko v písečných dunách nebo důlních šachtách. To je tedy triáda sebedůvěry, sebeúcty a sebevědomí, respektive toho, jak nám tyto charakteristiky namísto sudiček vštípili v dětství rodiče, případně jak jsme si je dokázali později vybudovat vlastními silami. Jejich cílem je naznačit, kudy vede cesta nejen k úspěchu, ale především ke stavu zvanému životní spokojenost a štěstí.

Šest sudiček je sice půl tuctu, ale i tak je toho na ně v tom osudovém předvídání mnoho. Osud – znaven jejich spory – povolal ještě jednu, sedmou, a tudíž magickou, supersudičku. Ta, přidá-li se ke skupině „zlých“, přidává úzkost a pochyby o svých záměrech. Žel, nejen to. Dokáže devalvovat i úsilí dobrých sudiček. Ze sebedůvěry se pak stane sebedůvěra nadměrná, z vlídné asertivity (prosazení se) se stane hroší kůže a neschopnost vcítění se.

Kniha, kterou držíte v rukou, chce nejprve popsat úskoky související symbolicky se zlými sudičkami. Vychází z toho, že to, co je známé, nevyvolává nadměrný strach. Ve druhé části pak hodlá vytvořit prostor pro poznání aktivit podporujících sudičky dobré.

2.1Prostor pro dobré sudičky

Rodinná terapeutka Virginie Satirová (1916–1988) popsala „pět cest růstu“. Návštěvy této dámy v Československu, balancující na hranici legality v roce 1979 a roku 1987, znamenaly pro mnohé psychology takzvané šedé zóny kontakt s dobrou sudičkou předvídající společenské změny. To jest možnou pozitivní budoucnost, o niž se musíme sami zasazovat, neboť „to budeme mít takové, jaké si to sami uděláme“. To samozřejmě platí nejen pro znalce lidských duší.

Dnes návštěva kohosi z USA působí zcela samozřejmě. Tenkrát, v minulém století, to bylo zjevení. Američanka s postoji vzdálenými od totalitní doktríny více, než bylo z ČSSR do jejího rodiště ve Wisconsinu, školí jen s předstíranou oficiální záštitou psychology a psychiatry. S odstupem let oceňme sebedůvěru i odvahu organizátorů setkání i výrok, který jsem tenkrát slyšel od jednoho z nich. Tvoří „úplný závěr“ téhle knížky. Mohlo by to být i motto.

Cesty růstu jsou přání a cíle, k nimž lze směřovat. Využít je lze přinejmenším k inspiraci pro své chování:

●Jsem schopen vidět a slyšet, co je zde, místo toho, co by mohlo nebo mělo být.

●Jsem schopen cítit, co je zde, místo toho, co by zde mohlo nebo mělo být.

●Umím si říci o to, co chci – ne manévrem, ale tak, aby mé nitro a projev byly v souladu.

●Jsem schopen riskovat krok dopředu, místo abych se snažil vždycky a za každou cenu být v bezpečí.

●Jsem schopen otevřeně vyjádřit, co vidím, slyším, cítím a potřebuji pro sebe a pro druhé.

Když tohle dokážu, s vysokou pravděpodobností si udržím duševní zdraví.

3.Aperitiv klasika

Následující hříčku, jež chce podnítit chuť zamyslet se nad vlastním sebehodnocením, mírou sebedůvěry a zároveň i inspirací, kam vlastně zaměřit svoji „cestu k úspěchu“, vytvořil Vladimír Smékal, dávno již klasik české psychologie osobnosti.

Instrukce: Zamyslete se nad tím, jak se cítíte, co se vám v životě podařilo a jaké máte vztahy s druhými. Podle toho udělejte značky na následujících úsečkách. Levý krajní bod úsečky je tragický smolař a pravý krajní bod úsečky je úspěšný vítěz.

Cítíte se jako…

smolař –––––––––––––––––––– úspěšný

Podařilo se vám v životě dosáhnout toho, co jste chtěl /a/?

V tomto směru jsem smolař –––––––––––––––––––– úspěšný

Co si myslíte o svých vztazích s druhými?

V tomto směru jsem smolař –––––––––––––––––––– úspěšný

Jsem

Trémista jak se patří –––––––––––––––––––– nemívám trému

Jak jste spokojeni se svým místem na úsečkách? Lze si vyznačit místo, kam byste se rádi posunuli. Podstatné potom je odpovědět si na otázku „co pro to mohu udělat?“ A závěry realizovat.

Úsečku si lze mimo jiné i rozdělit na stupnici jako ve škole. Známka maximálního smolaře je pětka, maximálně úspěšný bude mít jedničku. Trojka je něco mezi, spíše smolař je čtyřka a spíše úspěšný je dvojka.

Netvrdím po vzoru nesmyslných reklam americké návodové psychologie, že četba této knihy vás posune na cestě mezi úspěšné. Nedovolil bych si po vzoru jistého kouče shlížejícího z plakátu s podmanivým úsměvem říct, že tohle je knížka pro ty, kteří sami se sebou chtějí něco dělat. Postačí, pokud po přečtení textu budete poněkud lépe rozumět sami sobě. To mimo jiné znamená i umět se rozhodnout, zda budete o úspěch usilovat, nebo ne. Když ano – neměli byste si to přinejmenším kazit, neboť jak známo „ďábel se skrývá v detailu“. Pokud ne, pokud dojdete k závěru, že se cítíte dobře takoví, jací jste, nevadí. Důležitější než mnohdy pomíjivý úspěch vykoupený neurotizujícím úsilím k tomu, abychom byli lepší a lepší, každý den a v každém směru je žít sám se sebou v míru.

4.Attachment není jen předcházení citovému strádání

Cizí neznámé slovo, leč prožili jsme jej všichni.

Dítě bez lásky citově strádá – to je všeobecně známo. Méně se ví o jevu zvaném attachment. Termín, jehož autorem je John Bowlby, nemá jednoslovný, výstižný český překlad. Jisté je, že patřil k inspiračním zdrojům výzkumu citové deprivace, mimo jiné v pojetí Z. Matějčka.

Attachment lze popsat opisem. Relativně přesně mluvíme o vztahové vazbě. Jde o vztah a emocionální vklad (investici) poskytnutou výlučně pečujícími osobami. Investují do psychické pohody a všestranného uspokojení potřeb dítěte. Konkrétně jde – nad samozřejmý základ uspokojení materiálních potřeb – o empatii, vřelost, podporu, vlídnou kontrolu i ochranu, jakož i ochotu dospělých na dítě mluvit – nejprve „řečí chův“ a posléze s ním konverzovat. Tím u malého vzniká stav typu „já jsem v pořádku a svět je také v pořádku“. Na tomto základě se optimálně rozvíjí sociální chování, sebeúcta i psychická stabilita. Vše se posléze „zúročí“ i štafetově. Tedy nejen na našich dětech, ale i vnucích i dál a dál. Inspirující je Bowlbyho přesvědčení: „Pomáháme-li rodičům, pomáháme i jejich potomkům.“

Objev attachmentu souvisí s výzkumem psychického stavu válečných sirotků. Přesněji se zprávou, kterou v tomto směru zmíněný autor vypracoval roku 1951 pro Světovou zdravotnickou organizaci. Tam mimo jiné uvádí: „Zážitek citově vřelého, trvalého, blízkého vztahu s matkou či s jinou trvale pečující osobou, jenž je pro oba příjemný, je podmínkou duševního zdraví... Mimo jiné je jedním ze zdrojů sebedůvěry.“

Kvalitní vývoj attachmentu odpovídá pozitivnímu sociálnímu vývoji v raném věku dítka. Jde o čtyři základní, na sebe navazující fáze. Přeskočit některou z nich je velmi riskantní, a to i co dopadů v dospělosti.

Attachment, jak má být, je popsán v následujících krocích:

1. krok – období prvních tří měsíců života – dítko se učí preferovat lidský hlas a reagovat na tváře, objevuje se úsměv. Zdeněk Matějček konstatoval: „Když se na vás dítě usměje, usmějete se také“. Ostatně, jde o variantu oboustranné zpětné vazby.

2. krok – čtvrtý až šestý měsíc – objevují se diferencované sociální reakce na známé osoby.

3. krok – sedm měsíců až tři roky – „zlatá doba“ formování attachmentu k výlučně pečující osobě. Ta je vnímána jako snadno dosažitelný, „bezbariérový přístav i opora“ nabízející nejen bezpečí, ale i lásku. Na tomto základě může dítě experimentovat. Osciluje mezi zvídavostí a potřebou stability.

Mimo jiné jde o rovnováhu mezi potřebou samostatnosti na jedné straně a potřebou stability a bezpečí na straně druhé.

4. krok – tři roky a dále – vztah (attachment) k výlučně pečující osobě je vytvořen. Jde mimo jiné o získanou oporu. Obrazně, slovy básníka, napsanými v jiné souvislosti je to „přichýlení se k mocnému dubisku“ (Ján Kollár: Slávy dcera, 1821). Dítě poté s pocitem jistoty a zázemí může navazovat vztahy k dalším lidem. Lidově řečeno – ví, že „má krytá záda“.

4.1Základní pojmy attachmentu

●Bonding – připoutání: vazba pečujících osob vůči dítěti, nejsilnější citové pouto, jež lidstvo zná, není zázrak. Je to proces začínající u rodičů obvykle již v těhotenství. Startem, zvláště pro matku, může být i u původně nechtěných dětí zážitek porodu. Dejte mámě, jež byla předtím rozhodnuta k souhlasu s adopcí, do náruče novorozence... a pravděpodobně uvidíte, jak rychle může vzniknout emoční připoutání.

Jde o specifikum vztahu – náklonost, bezvýhradná láska projevující se touhou pro mimino udělat to nejlepší. Chránit ho třeba i tehdy a tam, kde to objektivně potřeba není. Pouto spoluvytváří základní vazby attachmentu. Mohou být i výjimky. Například „babyblues“ – poporodní deprese, někdy i těžká traumatizace vlastními zážitky z dětství vyvolanými patologií výchovy.

●Attachment parenting: rodičovství ovlivněné znalostí a respektováním attachmentu. Zdůrazňuje mimořádný důraz právě na co nejkvalitnější attachment, neboť právě ten zásadně ovlivňuje nejen osobnost i styl jejího jednání. Jde o pravý opak postupu, jenž před více než půlstoletím nazval pediatr profesor Brunecký pozůstatky fašismu při výchově: „Nemazlete se s dětmi, maminky, život se s nimi také mazlit nebude!“ napsal ve třicátých letech minulého století jistý inženýr Solar, autor jinak v mnohém dodnes platných příruček návodové psychologie. Matkám bylo doporučováno nepochovat plačícího potomka. Kojit a posléze i jinak krmit ne má-li hlad, ale pokud právě nastala předem určená hodina krmení. Vzít dítko do své postele je buď perverze, nebo častěji lehkomyslné ohrožení jeho života. Zalehnete ho! Nosit dítě v šátku – riskantní záležitost hodná snad tak divochů v temné Africe.

Čas oponou trhnul a nastala doba dalších hrůz – výchovu svěřte odborníkům, dítě patří co nejdříve do jeslí, možná i do týdenních… a v tomto duchu dál až k „dětem s klíčem na krku“ poflakujícím se po sídlištích...

A zase je vše jinak – když matka dítě dlouhodobě nekojí, nemiluje je. Styďte se! Řádná máma je s dítětem minimálně deset let doma. Milá paní, vy to takto nevidíte? Následky poznáte sama. Zpronevěřujete se nejkrásnějšímu poslání ženy. Dáváte přednost pochybnému kariérismu před dětským úsměvem. Pro normální ženu je mateřská dovolená nejšťastnějším obdobím života a po zaměstnání mimo rodinu se jí nezasteskne…

Dopad výše zmíněného na míru sebedůvěry populace komentuji citací: „V současné době se veřejné mínění ustálilo na tom, že aby žena prožívala nějakou úctu, tak by měla splňovat tři základní identity. Aby byla sexy, aby měla profesní identitu, aby byla matkou. To je ale moc úkolů najednou. Mladé ženy cítí, že není jednoduché obstát ve všech rolích najednou, což způsobuje všeobecnou reprodukční nervozitu.“ (MUDr. Helena Máslová, gynekoložka zabývající se psychosomatikou – dostupné z Aktuálně.cz, 4. 1. 2015)

4.2Attachment na druhou neboli „separační úzkost“ rodičů?

Pavel Zacha mladší je nadějný hráč v juniorské soutěži v Kanadě. V době, kdy píši tento text, je též členem nepříliš úspěšné české reprezentace v ledním hokeji do osmnácti let. Má dvě starší sestry.

Pavel Zacha starší je vzděláním právník, muž, který se rozhodl vychovat ze svého syna hvězdu hokejové NHL. Proto vytvořil výchovný systém zvaný kamevéda – komplexní multirozvojová výchova. V praxi jde o maximální soustředění energie k naplnění maximálních cílů. Pokud chcete vychovat sportovce, musí jeho matka upravit již v těhotenství svoji výživu. Dominantním, zcela maximálním pečovatelem byl od prvních měsíců otec. Nic jiného nedělal, věnoval se jen jemu. Matčin plat na výdaje rodiny stačil. Táta trénoval potomka dle vlastní soustavy. Vodil ho do školky a školy, učil se s ním, vytvořil souhrn cviků rozvíjejících tělesnou kulturu. Trávili spolu čtyřiadvacet hodin denně. Vlastnosti syna otec poznal dokonale. Tvrdí, že nelámal jeho vůli a vedl jej k poctivosti.

V rámci kamevédy má několik set následovníků…

Otec zdroj informací, z něhož zde čerpám, komentuje: „Web zacha-hokej.cz by bylo nesprávné chápat pouze jako propagaci jednoho dorůstajícího sportovce. Hlubším smyslem je prezentace filozofického směru složeného z vytrvalosti, náročnosti, vytčení smělých cílů, pracovitosti, vynalézavosti a snahy měnit věci k lepšímu s maximální vůlí a odhodláním. Vstříc nepochopení, závisti i posměškům. Věřím, že ti nejvnímavější z Vás tento smysl pochopí. A kdyby jen jeden z Vás dokázal v detailu ovlivnit svoji cestu vzhůru o malý stupínek díky kontaktu s touto filozofií, má tato práce smysl.“

Podobných revolucionářů ve výchově dětí již bylo nepočítaně. Výše zmíněný pokus je obecně zajímavý, neb mladý Zacha je zřejmě nejen úspěšný, ale i slušný kluk. Jeho attachment byl zřejmě hodně pozdní. Od otce se poněkud odloučil až ve věku mladšího dorostence, a to hned odchodem do Kanady. Jak dalece je postup táty geniálním odhadem možností potomka nebo spíše důsledkem rodičovské separační úzkosti ze „ztráty“ syna, ukáže čas. Ocenit lze přinejmenším to, že autor systému jej nepovažuje za vhodný pro všechny děti, ale jen pro malou skupinu zvláště nadaných s mimořádně obětavými rodiči.

Dodejme, že český fotbal zná jiného chlapce, který díky svému talentu a finančním obětem rodiny rozvíjel svůj talent na juniorské akademii zcela špičkového italského a posléze brazilského klubu. V zahraničí posléze nezaujal. Vrátil se domů. Poskytl několik rozhovorů, v nichž překypoval sebedůvěrou a… posléze hrál za rezervu průměrného ligového klubu. Nyní již ve fotbalově zralém věku hraje třetí ligu v rodném městě.

Rozdílné názory demagogů – byť z různých stran světonázorového spektra – mívají společného jmenovatele – jen svůj názor považovali dotyční za bezvýhradně správný, nepřihlíželi ke kontextu, k situaci a souvislostem. Mimo jiné se to odráželo v negativním dopadu na sebedůvěru mnohých matek i dětí. Naštěstí si většina „primárně vztahových osob“ – těch, jež poskytují dětem nejvíce péče, zachovala zdravý rozum. Správné rodičovské instinkty odolávaly i někdy až absurdním radám z příruček. V souhrnu jde onu dobrou intuici nazvat přirozeným rodičovstvím: základem je rodičovská láska, citlivost k uspokojování potřeb dítěte vnímaného jako osobnost. Individuální přístup ke všem členům rodiny je samozřejmý. Ne: „Jsi jednou máma, tak seď doma a starej se!“

Takzvaný nový otec realizuje víc než půl století staré doporučení Z. Matějčka: „To nejlepší, co může muž pro své právě narozené dítě udělat, je učinit jeho matku šťastnou.“ Jistěže otec může být dle Bowlbyho „sekundární pečovatel“, ale při patřičné osobnostní zralosti zvládne i roli jedničky. Pro zajímavost: v roce 1989 se takřka třetina českých mužů stala otci ve věku 20–24 let. V roce 2013 to bylo dle Českého statistického úřadu jen jedno procento. Nejčastěji jsou dnes otcové prvního dítka ve věku 30–34 let. Na druhém místě je skupina 35–39 let. Tátové jsou oproti nedávné minulosti lidsky mnohem vyzrálejší. Psychicky jsou více připravení na rodičovství. Čas attachmentu svého potomka zcela jistě netráví v povinné prezenční vojenské službě.

Je-li J. Bowlby otcem teorie attachmentu, pak matkou je Mary Salter Ainsworth, Kanaďanka s psychoanalytickým výcvikem. Po přestěhování do Londýna se stala blízkou spolupracovnicí zmíněného psychiatra. Mimo jiné vytvořila typologii attachmentu:

●Kýžený a optimální je bezpečný attachment – matka je zde bezpečnou oporou a zázemím pro „výzkumné“ a někdy málem „dobyvatelské“ výboje potomka do okolí.

●Může ovšem jít i o attachment úzkostně vyhýbavý. Tak dítě reaguje, je-li pečující osoba nespolehlivá a není ztotožněna s pečovatelskou, ochranitelskou ani osobnost rozvíjející rolí.

●Náladové matky mnohdy nevypočitatelného chování mohou podnítit vznik třetí varianty: úzkostně ambivalentní attachment. Dítě se sice nechce od matky oddálit, ale na druhé straně neprojevuje žádnou radost z její přítomnosti.

Separační úzkost. Nastává při dočasném oddělení od trvale – primárně – pečující osoby. Objevuje se v době mezi sedmým měsícem či později, někdy až po roce. Kojenec žije přítomností. Náhlé přerušení kontaktu s pečující osobou vnímá jako bezbřehé přerušení citového vztahu. Je to velmi traumatické. Dítko reaguje nejprve protestem, zejména pláčem. Následuje stav zoufalství. Je-li po ruce již známá sekundární vztahová osoba – otec, babička –, může být „náhradníkem“ a potomka zklidnit.

V případech dlouhodobé a sekundární vztahovou osobou nezvládnuté úzkosti pláč následuje nešťastné zmlknutí spojené s vývojovou regresí. Stav, kdy laicky řečeno dítě zapomene to, co již umělo, může trvat týdny až měsíce. Teprve posléze dochází k „smíření“, ke stabilizaci přijetím jiných osob. Dítko pak mimo jiné více spoléhá na sebe. To je v určitém rozsahu klad. Ne ovšem absolutní náhrada sociálního zázemí. Trvale pečující osoba je nadále fatálně potřeba. Jinak hrozí debakl. Obrazně to v poněkud jiných souvislostech vystihuje E. Berne: „Když nikdo někoho dlouho nehladí, začne mu vysychat mícha.“ Jedním z projevů „vysychání“ může být posléze ztráta schopnosti navazovat emočně přiměřené vztahy k jiným lidem.

Popsané jevy dlouho přetrvávají. Změna je teoreticky možná, ale velmi obtížná a nebývá dokonalá. Raný vztah „dítě–matka“ je základ dalšího vývoje primárních sociálních a mezilidských kompetencí. Podstatný vliv má i na přiměřenou, zdravou sebedůvěru.

Chladná, příliš kritická a odmítající výchova neumožní vytvořit zmíněné předpoklady (kompetence). To samo o sobě výrazně zhoršuje výchozí pozici dítka zařazujícího se do společnosti. Během svého života se takto postižený jedinec setká s větším množstvím intenzivnějších negativních sociálních interakcí. Zjednodušeně řečeno bude problematičtější a v problematičtějších situacích než jeho šťastnější vrstevník s neproblémovým, kladným attachmentem.

Jde o určitou kontinuitu chování od raného dětství až po mezilidské vztahy a psychické zdraví v dospělosti. Je-li forma attachmentu pro dítě bezpečná a přehledná, je možno očekávat v dospělosti podobné emoční jednání. U prožitků záporných nebo ambivalentních je pravděpodobné přetrvávání podobného tenzního vztahu. Tedy dítko bude svými životními strategiemi působit v rozličných ohledech negativně nebo alespoň ambivalentně.

Na druhé straně platí nutnost zohlednit míru. Jednoduše – nic se nemá přehánět… ani ochrana dětí před separačním procesem. Důležitá je míra a „dobrý konec“ ve smyslu kontinuity a stability matky s jasnou převahou kladných zážitků s ní.

Rané dětství nejen formuje lidské já, ale poskytuje mu i určité později neuvědoměle používané, ba přímo vnucující se modely a scénáře jednání. Dobrý vztah mezi rodičem a dítětem usnadňuje vhodné zařazení do společnosti. Zkušenosti dítěte s pečující osobou nejsou zanedbatelné. Mívají určující význam na celkové ladění osobnosti.

Podstatný pro sebepřijetí a přiměřené prosazení je i typ rodičovské lásky. Ne tedy pouze to, jestli láska je či není. Zásadní je, zda se jedná o lásku podmíněnou nebo nepodmíněnou.

Nepodmíněná láska prostě za všech okolností je. Není za odměnu. Nesouvisí se vzhledem, povahou, chováním nebo s výší IQ. Uvedu velmi kontroverzní, ale ilustrující příklad. Je z novinového interview s otcem na doživotí odsouzeného takzvaného heparinového vraha. Muž se synem pravidelně udržuje kontakt. Dodává: „Je to přece mé dítě, nemohu ho odepsat.“ „Anděl smrti“ z nemocnice v Havlíčkově Brodě je jeden. Znám ale stovky řádných, v rámci běžných sociálních norem fungujících lidí, jimž rodiče v různých variantách a rozsahu odpírali svoji lásku jen proto, že byli jiní než rodičovský ideál.

Podmíněná láska je důsledkem splnění určitých podmínek ze strany milovaného. Možná by bylo lépe říci „hodnoceného“. Je dávána najevo jen při určitém chování dotyčného, v tomto případě dítěte. Je to jasná zpráva typu: Když budeš hodný a budeš nám rodičům dělat radost a také se budeš dobře učit, budeme tě mít rádi. Některé děti pak usilují o lásku i vzdorem a zlobením. Je to výraz SOS – volání o pomoc, neboť bez lásky se nedá žít. Může ovšem jít i o totální popření sebe sama, vlastní podstaty osobnosti. Tím vzniká falešná identita self (já).

Dítě je učenlivé. Rodičovským požadavkům se obvykle přizpůsobí. Snaží se lásku získat, ba „zasloužit“. Problémy jsou ovšem jen odsunuty do budoucna. Puberta, nejpozději adolescence přináší málem revoluční změny spojené s provokacemi. I když se ono období nakonec podaří zvládnout, krize je jen odložena. Věčná frustrace z obav ze ztráty lásky v dospělosti neurotizuje a vyvolává specifické požadavky. Zvýšená potřeba chvály, ocenění, uznání a všech možných projevů lásky komplikuje partnerský vztah. Komplikace jsou i v zaměstnání. Tam i onde postižený nevnímá vlastní cenu. „Testuje“, zda jej mají lidé v okolí dost rádi, a trpí pocitem možného nedostatku lásky. S tím bývá spojena křečovitá snaha uspět. Laťka je příliš vysoko. Pokud si postižený namluví, že je tvor bezcenný, neúspěšný, nehodný lásky, vyvolává v okolí tendenci naplnit onu katastrofickou předpověď. Tak se kruh uzavírá. Nevěří si, nesnáší kritiku, zoufale se jí brání. Trápí se každým „ne“, jež slyší. Ono „ne“ vnímá zásadně jako odmítání sebe sama, ne tedy jen jako pouhé odmítnutí jedné záležitosti, přání či věci. Objevují se projevy strachu, zvláště sociálního, úzkosti a deprese. Samozřejmě k tomu všemu občas agrese.

4.2.1Pro ilustraci: „kauza potoku zavařenin“

Děvče, o němž bude řeč, patřilo k těm, kdo vyrůstají bez lásky. Rodiče měli dost starostí sami se sebou a řešením bylo umístění dcery v dětském domově. Ústav se sice se honosil predikátem „rodinného typu“, leč nemohu tvrdit, že bych si rodinu takto představoval. Občas jsem měl pocit, že spíše připomíná atmosféru protialkoholní léčebny. Děti byly sice spravedlivě a důsledně, ale systematicky hodnoceny, bodovány za patřičné chování i školní prospěch. Měli jste určité množství bodů? Výborně, byly vám poskytnuty určité výhody a paní vychovatelky byly díky tomu obzvlášť vlídné. Body nebyly? Ne že by následovaly tvrdé tresty, leč o některých řekněme nadstandardních výhodách jste si mohl nechat jen zdát.

Po několika měsících pobytu v onom zařízení se objevila pro dívku šance odejít do nové rodiny. Vše vypadalo nadějně, s potenciálními pěstouny si rozuměla, rodičům to bylo jedno. Jako by se blížil šťastný konec celé anabáze. Ale když je radost, někdy přijde smutek. Pěstounka velmi vážně onemocněla. Její zdravotní stav se horšil ze dne na den. Manžel situaci neunesl a pěstounská péče byla posléze po smrti ženy zrušena. Následoval návrat do dětského domova. Podobným návratem se dostanete do komplikované sociální situace. Přesněji, ostatní děti vám dají pocítit, že jste se jakoby stal někým, kdo je víc nebo alespoň má víc štěstí než ony a teď jste z oněch výšin dopadl zase na zem. Hrdinka našeho smutného příběhu to řešila po svém. Ve škole se dopustila drobných krádeží. Psycholog je hodnotil přívlastkem neurotické. Tedy nešlo v nich o osobní obohacování. Odcizené věci rozdávala jiným dětem s nadějí, že si takto koupí jejich přízeň. To se samozřejmě daří jen chvilku. Aféra, jež následuje, je velká. Mimo jiné o bodech za dobré chování si pak můžete jen nechat zdát.

Brzy poté vznikla nová naděje na přechod do pěstounské rodiny. Není dnes již podstatné, proč nevyšla. Důležité naopak je, že do pěstounské rodiny tehdy šlo z onoho domova jiné dítě…

Nakonec i smůly bylo do času. Objevili se noví pěstouni. Dívka si s nimi dobře rozuměla. Přinejmenším zpovzdálí se vše zdálo být v pohodě. To ovšem jen do doby, kdy hrdinka tohoto příběhu zůstala doma, sice jen krátce, ale přesto sama. Nelenila, neb věděla, že pěstouni mají velkou úrodnou zahradu a paní za svůj koníček považuje zavařování. Kdybychom psali filmový scénář, na místě by zřejmě byl střih. Zdůraznil by jakousi lepkavou stoku zavařenin, čalamád, marmelád, ovocných šťáv. Nacházela se v prostoru od spíže ke dveřím od bytu. Mimo zmíněné obsahovala i víčka a pár střepů zavařovaček. V prvním okamžiku po návratu chtěli pěstouni zachránit svěřené dítě. Obávali se, že v bytě došlo k přepadení. On totiž pokrevní otec dívenky neměl nikdy k agresivnímu chování daleko. Leč křivdili mu. Jeho dcerka suše, bez emocí připustila, že jde o její dílo. Proč jednala tak, jak jednala, nikdy ani v náznaku nevysvětlila. Na otázky odpovídala lakonicky: „Nevím.“ Pro úplnost a objektivitu dodejme, že spoušť uklízela společně celá rodina včetně pachatelky. Problém byl posléze opakovaně probrán jak v psychologické poradně, tak na tehdejším oddělení péče o děti příslušného národního výboru. Nabízela se dvě možná vysvětlení. První – dítko je agresivní, psychicky citovou deprivací zřejmě značně poznamenané, pro pobyt v pěstounské rodině aktuálně nevhodné. Druhá možnost – citové strádání, nedůvěra, strach z pouze podmíněného přijetí v pěstounské rodině, to vše vedlo k testování lásky. Mezi zavařeninami vylitými na zem jako by byla napsána otázka: Máte mne skutečně rádi takovou, jaká jsem, a bez podmínek? A k tomu zřejmě chmurné přesvědčení: Stejně mě vrátíte do domova, když něco provedu!

Nevím, zda se zázraky dějí jen jednou nebo vícekrát. Příběh má šťastný vývoj a zdaleka ne dohledný konec. Pěstouni dítěti nic nevyčítali. Ač sami tehdy o asertivitě nic nevěděli, jednali dle asertivní metody selektivního ignorování. Tedy některé nehoráznosti jsou tak nehorázné, že se o nich nedá ani mluvit. Aniž někdy slyšeli o postmoderním filozofovi Ludvíku Wittgensteinovi, dále jednali v souladu s jeho esejí o jedné větě: „O čem nelze mluvit, o tom je třeba mlčet.“ Nevraceli se k tomu.

Nejen popsaný problém, ale ani žádná další podstatnější nesnáz se v následujícím průběhu pěstounské péče neobjevila. Je to již všechno dávno. Děti oné dnes dospělé a spokojeně vdané experimentátorky se zavařeninami oslovují majitele výše zmíněné velké zahrady „dědo a babi“.

4.3Strach

Strach je negativní emoce týkající se určitého předmětu, jednání nebo situace. Tato dotyčného ohrožuje, ať již v okolí, nebo uvnitř organismu. Může jít také o kombinaci faktorů. Obvykle jde o osobní prožitek nebezpečné situace i jejího očekávání. Může jít o vzpomínku na ni. Postižený předpokládá neúspěch v činnostech se strachem souvisejících. Říká se, že „má velké oči“. Nebezpečí mnohdy zveličuje.

Nepříjemnosti zážitku odpovídá tělesná odezva. K jejímu popisu bývají v běžné řeči používána přirovnání „zbledl jako stěna, krve by se v něm nedořezal, srdce mu tlouklo jako splašené, krev bušila ve spáncích, výraz mu ztvrdl na kámen, spolkl, co měl na jazyku, zaťal zuby“. Strach podobně jako obavy může být oprávněný i neoprávněný.

4.3.1Strach a krach sebevědomí i sebedůvěry

Strach je vývojově velmi stará emoční reakce na nebezpečí. Je doprovázen neurovegetativními projevy. Vystihuje je rčení „ani by se v něm krve nedořezal“. Zrychlené dýchání, zvýšený krevní tlak, někdy například i husí kůže a třes patří mezi klasické signální reakce. Připravují organismus k obraně před stresem. Je pak na nás, zda po dalším vyhodnocení situace zvolíme útěk, útok nebo obranu. Některé strachy jsou zřejmě vrozené – bouřka, tma, obavy z některých zvířat. Jiné získáváme v průběhu života – namátkou od strachu ze špatných známek ve škole až po strach ze stáří a smrti. Od trvalejší úzkosti se strach liší přesným zacílením, kratší dobou trvání.

Strach má „velké oči“. Mnozí lidé předpokládají, že vše možné dopadne nejhůře, jak jen to je myslitelné. Tím vzniká nebezpečná „tendence potvrdit předtuchu“! Tedy chovat se tak, že na naše obavy dojde.

Pravým opakem je buddhistický přístup ke strachu, jenž nevyplývá z bezprostředního ohrožení. Negativní strachovou emoci se doporučuje přijmout tak, jak bychom přijali nevítaného hosta. Radí: Pozdravte ho, nabídněte čaj a zeptejte se, co vám přináší. Poučte se z onoho poselství.

Nezvaným hostům není třeba nabízet ubytování. Není důvod je příliš obskakovat, točit se kolem nich. Není důvod je přijmout do rodiny.

Strach – pokud to jen trochu jde – izolujeme. Neměl by být ouverturou k dalším a dalším děsivým úvahám. Zvláště se vyhýbáme katastrofickým vizím, kdy jedna potvrzuje druhou. A všechny posilují strach.

Modelovou chybou ze strany neurotického vychovatele je rádoby poučná reakce na záchvat strachu například ve formě noční můry. Na jedné straně sice dítko klidní – žádná strašidla přece neexistují. Proto se jich není třeba bát. Hned ale dodá a vyjmenuje, čeho by se dítě bát mělo. Na co by si mělo dávat zvýšený pozor. Koho by mělo poslouchat a jak se chovat. Požadavků, rad, doporučení je tolik, že je přinejmenším naráz splnit nejdou. Občas se dokonce vylučují. Vzniká podhoubí pro pocit „ať se snažím, jak se snažím, stále to bude málo.“ Soustředit se na strach a v duchu jej rozebírat není dobré řešení. Lepší je postoj „bojím se a co má být?!“ Strach nedémonizujeme, bereme ho, jak přichází, nic sobě ani okolí nevyčítáme.

Volní teorie doporučující zvládání typu „zatni zuby a strach překonej!“ nejsou obvykle úspěšné. Popíraný obdobně jako na druhé straně zveličovaný strach prostoupí a značně naši psychiku. Může se stát chronickým. I relativně slabý strach může být dominantním tělesným pocitem. Sevře se žaludek, nastoupí povrchové dýchání, stáhne se hrdlo. Svalstvo na končetinách se napne. Krev ze zažívacího traktu se soustředí do velkých svalových skupin, těch, jež by mohly být využity k boji nebo záchraně útěkem. Při silném strachu zbledneme.

Podnětem pro vznik strachu může být v podstatě cokoliv. Stačí, pokud si jev spojíme s potenciálním nebezpečím.

Anamnestická teorie vzniku strachu tvrdí, že velký vliv tu má překvapující podnět. Ten se spojí s minulým zážitkem, se stopou v paměti subjektivně vnímanou jako ohrožení. Jde zřejmě o reakce související s fungováním mozkového kmene a s nižšími oblastmi mozku. Později vyvinuté části mozku – uložené pod vrcholem čela – umožňují naopak racionální a logické myšlení. Tato sféra takzvaného vyššího intelektu nemusí být schopna usměrnit reakce vyvolané primitivnějšími částmi. Strach může být vyvolán pouhou myšlenkou, představou, jež nemá reálný podklad.

I odvážní lidé se občas bojí. Strach je podstatným elementem souvisejícím s přežitím. Vybízí k sebeobraně i k opatrnosti. Důležitá je jeho míra. Může zablokovat aktivitu, ale zároveň vyvolat racionální obranu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sebedůvěra – cesta k úspěchu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.