Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

prof. PhDr. Jan Průcha, DrSc., Dr.h.c.
doc. PhDr. Jaroslav Veteška, Ph.D.

Andragogický slovník

2., aktualizované a rozšířené vydání

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5430. publikaci

První vydání recenzovala:
prof. PhDr. Milada Rabušicová, Dr.

Druhé vydání recenzovala:
prof. PhDr. Viera Prusáková, CSc.

Odpovědná redaktorka Jana Kubínová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 320
Vydání 1., 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2014

ISBN 978-80-247-4748-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8993-4 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8994-1 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Účel slovníku

Andragogika jako obor teorie a praxe zabývající se vzděláváním dospělých má v současné společnosti stále rostoucí význam. To se projevuje i v České republice v několika ohledech: zvyšují se počty lidí, kteří po ukončení svého formálního (školního) vzdělávání dále rozvíjejí své znalosti a kompetence v různých formách profesního nebo zájmového vzdělávání, studují při zaměstnání, absolvují rekvalifikační kurzy a odborná školení apod. V souvislosti s tím se rozvíjí také andragogika jako vědecká disciplína a na některých vysokých školách se připravují specialisté pro andragogickou teorii a její aplikace.

Jako v každém prudce se rozvíjejícím oboru i v andragogice se rozrůstá počet odborných pojmů a termínů, které se k nám dostávají často prostřednictvím angličtiny. Potíž je v tom, že česká terminologie andragogiky se uplatňuje dosti živelně a nepřehledně a objevují se termíny, jejichž obsah není zcela jasný a obecně přijímaný. K přehlednosti a významové ujasněnosti termínů slouží v jednotlivých oborech vědy a praxe terminologické slovníky. Má je vytvořeny pedagogika a psychologie (viz přehled zdrojů níže), avšak andragogika dosud nikoliv. K eliminaci tohoto nedostatku má přispívat tento slovník.

Andragogický slovník pokrývá výběrově nejdůležitější terminologii obecné andragogické teorie a androdidaktiky a také souvisejících oborů, jako je řízení lidských zdrojů a teorie organizace. Protože má andragogika mnoho společných termínů s pedagogikou, jsou ve slovníku zahrnuty také některé relevantní termíny pedagogické. Totéž se týká psychologie, jež je pro andragogiku stejně důležitá, zejména pokud jde o teorii a praxi lidského učení. Výklad některých termínů se soustřeďuje na významy spojené s andragogikou a příbuznými obory.

Konstrukce slovníku

Slovník obsahuje více než tisíc hesel, která mají tuto strukturu:

- •U každého hesla je podán stručný výklad jeho významu, případně několika existujících významů. Některé termíny nemají ustálenou českou podobu, respektive se vyskytují ve dvou či více ekvivalentech, například společnost vědění / znalostní společnost aj., což je ve slovníku zachyceno. Také se vyskytují termíny, které nemají české ekvivalenty, a tudíž se používají jen v anglické verzi, například e-learning, diverzity management aj., nebo se používá souběžně anglický a český výraz, například resilience / odolnost, self-efficacy / osobní zdatnost aj.

- •Jednotlivé termíny spolu více či méně obsahově souvisejí. Proto je na konci každého hesla připojen odkaz na souvztažná jiná hesla slovníku a je vyznačen šipkou a kurzivou. Například u hesla: neformální vzdělávání → formální vzdělávání, informální učení, podnikové vzdělávání, zájmové vzdělávání apod.

- •U většiny hesel je připojen bibliografický údaj na jednu či více publikací (českých a/nebo slovenských), v nichž je problematika příslušného hesla zkoumána či podrobněji vymezována. Je samozřejmé, že v naprosté většině jde o výběr z literatury, která je mnohdy mnohem početnější.

- •Na konci slovníku je připojen přehled Významné publikace české a slovenské andragogiky (1991–2013). Má sloužit čtenářům k základní orientaci v současné literatuře české a slovenské andragogiky.

Použité zdroje

Při výběru hesel a definování významu jednotlivých pojmů se autoři opírali především o četné andragogické publikace (knižní a časopisecké). Kromě toho bylo přihlédnuto i k termínům a definicím v některých oborových slovnících a encyklopediích (viz Seznam použité literatury).

* * *

Tato práce je u nás prvním pokusem o vypracování souborného výkladového slovníku andragogických termínů. Přitom je nutno brát v úvahu, že terminologie andragogiky se jak v zahraničí, tak u nás neustále rozrůstá, takže zachytit ji v úplnosti je nemožné. Autoři budou vděčni uživatelům slovníku za upozornění na případné nepřesnosti či na důležitá hesla, jež by měla být do slovníku také zahrnuta.

Za posouzení rukopisu 1. vydání slovníku vyjadřujeme poděkování paní prof. Miladě Rabušicové z Ústavu pedagogických věd Filozofické fakulty Masarykovy univerzity v Brně. Dále děkujeme kolegům dr. Michaele Tureckiové, dr. Iloně Moravcové a doc. Jaroslavu Mužíkovi za jejich připomínky, které přispěly ke zkvalitnění textu.

Uživatelům Andragogického slovníku přejeme, aby jim naše dílo bylo prospěšnou pomůckou při studiu, zkoumání a plánování tak důležité součásti života lidské společnosti, jakou je vzdělávání dospělých.

Jan Průcha a Jaroslav Veteška

Předmluva k 2., aktualizovanému a rozšířenému vydání

Toto nové vydání Andragogického slovníku reaguje na skutečnost, že se terminologie andragogické teorie a praxe vzdělávání dospělých neustále rozvíjí a obohacuje. Proto jsme do slovníku začlenili několik desítek nových hesel a mnoho dosavadních hesel jsme aktualizovali, také v odkazech na relevantní novou literaturu.

Rovněž různá statistická data byla aktualizována, i když dostupné statistické databáze většinou uvádějí údaje s určitým opožděním za současností. Dalším impulzem pro přípravu druhého vydání byla zpětná vazba a velký zájem vysokoškolských studentů, odborníků působících v oblasti vzdělávání dospělých a rozvoje lidských zdrojů.

Za kritické připomínky a podněty děkujeme kolegům doc. Jaroslavu Mužíkovi, doc. Milanu Benešovi, doc. Júliusi Matulčíkovi, dr. Jarmile Salivanové, dr. Martinu Strouhalovi a dr. Eduardu Entlerovi.

Rukopis druhého vydání slovníku posoudila paní prof. Viera Prusáková, významná slovenská odbornice na poli andragogiky, za jejíž vyjádření velmi děkujeme.

Autoři

Seznam zkratek

BSC

Balanced Scorecard

CBA

Competency Based Approach (přístup podle kompetencí)

CBM

Competency Based Management (řízení podle kompetencí)

CBT

Computer Based Training (učení založené na elektronické bázi)

CŽU

celoživotní učení

ČAS

Česká andragogická společnost

EU

Evropská unie

HDP

hrubý domácí produkt

HR

Human Resources

KTP

Kartotéka typových pozic

MBC

Management by Competencies

MBO

Management by Objectives (řízení podle cílů)

MPSV

Ministerstvo práce a sociálních věcí

MŠMT

Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy

MV

Ministerstvo vnitra

MZ

Ministerstvo zdravotnictví

NÚOV

Národní ústav odborného vzdělávání

NÚV

Národní ústav pro vzdělávání

NVF

Národní vzdělávací fond

NVQ

National Vocational Qualification

OECD

Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj

OP VK

Operační program Vzdělávání pro konkurenceschopnost

PEN

Pedagogická encyklopedie

PISA

Programme for International Student Assessment (Program pro mezinárodní hodnocení žáků/studentů)

RVP

rámcový vzdělávací program

SOŠ

střední odborná škola

SOV

střední odborné vzdělávání

ŠVP

školní vzdělávací program

TQM

Total Quality Management (Komplexní řízení jakosti)

UNESCO

Organizace spojených národů pro výchovu, vědu a kulturu

ÚIV

Ústav pro informace ve vzdělávání

UJAK

Univerzita Jana Amose Komenského Praha, s. r. o.

VOŠ

vyšší odborná škola

VŠ

vysoká škola

VÚP

Výzkumný ústav pedagogický v Praze

VÚOŠ

Výzkumný ústav odborného školství

WBI

Web Based Information (informační podpora cíleného vzdělávání na internetu; součást samoučení)

WBT

Web Based Training (vzdělávací akce distribuované na internetu; vzdělávání pomocí webových stránek)

Seznam použité literatury

ARMSTRONG, Michael. Řízení lidských zdrojů. 10. vyd. Praha: Grada Publishing, 2007 (dotisk 2010). 800 s.

BENEŠ, Milan. Andragogika. Praha: Grada Publishing, 2008. 136 s.

HARTL, Pavel – HARTLOVÁ, Helena. Velký psychologický slovník. Praha: Portál, 2010. 797 s.

JARVIS, Peter. International Dictionary of Adult and Continuing Education. London: Kogan Page, 2002. 202 s.

KOUBEK, Josef. Řízení lidských zdrojů. Základy moderní personalistiky. 4. vyd. Praha: Management Press, 2009. 400 s.

MUŽÍK, Jaroslav. Řízení vzdělávacího procesu. Andragogická didaktika. Praha: Wolters Kluver ČR, 2011. 324 s.

NAKONEČNÝ, Milan. Encyklopedie obecné psychologie. Praha: Academia, 1997. 439 s.

PALÁN, Zdeněk. Výkladový slovník. Lidské zdroje. Praha: Academia, 2002. 282 s.

PALÁN, Zdeněk – LANGER, Tomáš. Základy andragogiky. Praha: Univerzita Jana Amose Komenského, 2008. 184 s.

PRŮCHA, Jan (ed.). Pedagogická encyklopedie. Praha: Portál, 2009. 936 s.

PRŮCHA, Jan – WALTEROVÁ, Eliška – MAREŠ, Jiří. Pedagogický slovník. 7., aktualiz. vyd. Praha: Portál, 2013. 395 s.

STROUHAL, Martin. Teorie výchovy. Praha: Grada Publishing, 2013. 192 s.

ŠVEC, Štefan. Základné pojmy v pedagogike a andragogike. 2., rozšír. a dopln. vyd. Bratislava: IRIS, 2002. 318 s.

URBAN, Jan. Výkladový slovník řízení lidských zdrojů. Praha: ASPI, 2004. 208 s.

HESLÁŘ

A

absolutorium

Závěrečná zkouška k ukončení studia na některých druzích škol a příslušné osvědčení. V České republice se realizuje jednak na vyšších odborných školách, jednak na konzervatořích. Absolutorium na konzervatoři (v úrovni ISCED 5B) je komplexní odborná zkouška, která se skládá z teoretické zkoušky v odborných předmětech, zkoušky z cizího jazyka, absolventské práce a její obhajoby, absolventského výkonu z jednoho či dvou hlavních oborů. Absolutorium na VOŠ se skládá ze zkoušky z odborných předmětů, zkoušky z cizího jazyka a obhajoby absolventské práce. V obou druzích škol je dokladem o ukončení vzdělávání vysvědčení o absolutoriu diplom s označením „diplomovaný specialista“ (DiS).

→ absolvent

Literatura: zákon č. 561/2004 Sb.

absolvent

Subjekt, který ukončil některý druh formálního vzdělávání (střední, vyšší odborné, vysokoškolské vzdělávání) nebo některý typ neformálního vzdělávání (např. kurz podnikového vzdělávání, rekvalifikační kurz, odborné školení apod.). V závislosti na druhu a úrovni získaného vzdělání či kvalifikace dostávají absolventi odlišné doklady o absolvování, zejména certifikáty, vysvědčení, akademické tituly aj. Podle toho se také absolventi jednotlivých druhů škol rozdílně uplatňují na trhu práce.

→ absolutorium

Literatura: Úlovcová, H. – Vojtěch, J.: Absolventi škol na trhu práce. PEN, 2009, s. 390–395.

absolvent vysoké školy

Subjekt, který řádně absolvoval studium v příslušném studijním programu na vysoké škole a obdržel vysokoškolský diplom a vysvědčení o státní závěrečné zkoušce. Podle typu vysoké školy získávají tito absolventi odlišné akademické tituly. Počty absolventů vysokých škol v České republice se během posledních let neustále zvyšují, jsou ale rozdílné podle oborů studia. V roce 2013 činil počet absolventů všech vysokých škol v České republice v různých formách studia celkem 93 870 osob, z toho na veřejných vysokých školách 76 812 a na soukromých vysokých školách 17 079 osob (18,1 %).

→ terciární vzdělávání, vysokoškolské studium, vysokoškolské vzdělání

Literatura: databáze ÚIV

absolventi škol na trhu práce

Ve všech ekonomicky vyspělých zemích včetně České republiky se vyskytuje shodný socioekonomický obraz: čím vyšší je dosažená vzdělanostní úroveň absolventů škol, tím lepší jsou šance k uplatnění na trhu práce. Tudíž absolventi vysokých škol vykazují nižší míru nezaměstnanosti než absolventi středních škol (ovšem odlišně podle oboru studia) a nejvyšší míra nezaměstnanosti se projevuje u absolventů jen s úrovní základního vzdělání, respektive bez vyučení. Vzhledem k tomu, že v České republice tvoří absolventi středních škol (tj. s úrovní vzdělání ISCED 3–4) většinu (86 %) v populaci mladých pracovních sil (ve věku 15–24 let), soustřeďují se různé analýzy zaměstnanosti právě na tuto skupinu. Počet nezaměstnaných absolventů podle evidence úřadů práce v posledních letech ukazuje tabulka na následující stránce (v %). Ve srovnání se situací v celé Evropské unii je míra nezaměstnanosti absolventů škol v České republice mírně pod průměrem zemí EU a až do poloviny roku 2008 dokonce nezaměstnanost klesala. Avšak tento příznivý vývoj se v důsledku prohlubující se ekonomické krize postupně zhoršuje, i když se objevuje jeden pozitivní trend: řemeslníci, kvalifikovaní dělníci a technici se uplatňují poměrně dobře. Celkově je struktura absolventů začleněných do trhu práce dosti variabilní v závislosti na profesním odvětví, regionu a délce nezaměstnanosti. Analýzy uplatnění absolventů škol na trhu práce publikuje NÚOV provozující informační systém ISA (www.infoabsolvent.cz).

→ absolvent vysoké školy

Literatura: Burdová, J. a kol.: Uplatnění absolventů škol na trhu práce – 2010. Praha: NÚOV, 2011; Burdová, J. – Chamoutová, D.: Nezaměstnanost absolventů škol se středním a vyšším odborným vzděláním – 2011. Praha: NÚOV, 2011.

Skupina absolventů podle úrovně vzdělání

2002

2005

2010

2011

Střední s výučním listem

23,8

15,7

15,6

15,3

Střední odborné s maturitou

20,8

10,1

8,3

8,9

Vyšší odborné

9,9

8,2

6,2

6,9

Vysokoškolské magisterské

N

N

4,3

4,7

Zdroj: Databáze ISA (2011); N = údaje neuvedeny.

adaptabilita

Schopnost jedince přizpůsobit se vnějšímu přírodnímu i sociálnímu prostředí. Nedostatečná nebo snížená adaptabilita může vést k psychosomatickým symptomům, nejvíce neurotickým. Proto jsou neurotické poruchy někdy považovány za poruchy adaptace.

→ adaptace, adaptační proces

adaptace

(1) Evoluční proces, při kterém se daný organismus (druh) přizpůsobuje vnějším podmínkám, v nichž žije. Přizpůsobování probíhá prostřednictvím morfologických, fyziologických a etologických změn, které organismu nebo celé populaci umožňují přežít (být funkční a reprodukční). Díky adaptaci umožněné přirozeným výběrem vznikají účelné obecné vlastnosti (dědičnost). Na fyziologické úrovni se organismus přizpůsobuje prostřednictvím reflexů a homeostatických procesů. Z tohoto hlediska se jedná o asimilaci (splynutí) a akomodaci (přizpůsobení) receptorů s prostředím. (2) Z psychologického a sociologického hlediska zahrnuje přizpůsobení se chování, myšlení, emocím, vnímání, normám a postojům dané společnosti. (3) Proces postupného přizpůsobování se jedince sociálnímu okolí a podmínkám. Rozlišuje se adaptace pasivní (akomodace) a aktivní. Při nesprávné nebo nevhodné adaptaci (nepřizpůsobení) jedinec žije se svým okolím v napětí a v konfliktech (maladaptace). (4) Kulturní adaptace je specificky lidský způsob přetváření světa prostřednictvím výroby artefaktů, vytvářením sociokulturních regulativů a akumulací idejí.

→ adaptabilita, adaptační proces

Literatura: Mareš, J.: Pedagogická psychologie. Praha: Portál, 2013.

adaptační proces

(1) Proces, ve kterém se jedinec přizpůsobuje měnícímu se sociálnímu prostředí a rozmanitým, zejména profesním (pracovním) situacím. (2) V oblasti řízení lidských zdrojů se jedná o snahu jedince vyrovnávat se s novým pracovním prostředím. Cílem adaptačního procesu je co nejrychlejší zařazení (zapracování) pracovníka, aby mohl uplatnit své znalosti, schopnosti a dovednosti. Proces adaptace musí být formalizován a řízen, zpravidla přímým nadřízeným nebo personálním útvarem, sníží se tak riziko adaptačního stresu, který je vyvolán reakcí na nové pracovní prostředí a situace. Další výhodou je rychlejší zapojení pracovníka do pracovního týmu a rychlejší dosažení adekvátního pracovního výkonu. V rámci adaptace dochází k orientaci pracovníka, tj. k obecnému seznámení se s firmou, firemní kulturou a s etickým kodexem, vnitřními předpisy a s podmínkami výkonu práce. Orientace zkracuje dobu adaptace nového pracovníka. U některých pozic je vhodné připravit adaptační plán, který přesně stanoví obsah a délku adaptace. Nejefektivnější metoda seznámení nového pracovníka s organizací v rámci procesu jeho adaptace na nové pracoviště je tzv. rotace práce.

→ adaptace, adaptabilita

adicionální vzdělávání

→ doplňkové vzdělávání

adiktologie

Věda zabývající se etiologií, prevencí, léčbou a výzkumem závislostí na návykových látkách. Adiktologie je rovněž samostatný studijní obor na VŠ. Odborné aktivity koordinuje zejména Centrum adiktologie, pracoviště Psychiatrické kliniky 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze a VFN v Praze. Zaměřuje se na výzkum užívání návykových látek a činností, jež mohou vést k vytvoření závislého chování, a na výzkum a vývoj nových přístupů v prevenci, léčbě a sociální reintegraci postižených. Na státní úrovni je řešena tzv. drogovou politikou, která se zabývá formami sociální kontroly chování jedinců nebo určitých skupin společnosti. Její podobu implikuje a formuje to, jak společnost vnímá a reaguje na problematiku užívání drog (z pohledu lékařského, morálního, sociálního, kriminálního i z pohledu veřejného zdraví), tj. jak se společnost dívá na měkké a tvrdé drogy, na jejich užívání a na jejich uživatele. Primární drogovou prevenci mohou zajišťovat školy, které jsou vhodným prostředím pro osvětu a prevenci užívání alkoholu, tabáku i nelegálních drog.

→ droga, drogová závislost, resocializační pedagogika, sociální práce

adolescence

Období dospívání jedince, v němž se uskutečňují mentální a tělesné změny vyznačující přechod od dětství do dospělého věku. Ve vývojové psychologii není jednotné vymezení počátku a ukončení adolescence. Langmeier a Krejčířová (2006) člení dospívání na období pubescence (zhruba 11–15 let) a adolescence (zhruba 15–22 let), s velkými interindividuálními rozdíly. Z pedagogického a andragogického hlediska je adolescence významné období vzhledem k tomu, že většina mladých lidí na jeho počátku ukončuje povinnou školní docházku a volí si další vzdělávací dráhu. S tím jsou spojeny problémy týkající se volby oboru studia, volby povolání aj.

Literatura: Langmeier, J. – Krejčíková, D.: Vývojová psychologie. 2., aktual. vyd. Praha: Grada Publishing, 2006; Trhlíková, J.: Populace českých středoškoláků a jejich vzdělávání. PEN, 2009, s. 366–372.

Adult Learning Documentation and Information Network (ALADIN)

Nabízí přístup k asi devadesáti informačním a dokumentačním službám s cílem umožnit jedincům získat co nejvíce informací a dokumentace z oblasti vzdělávání dospělých, a zejména zpřístupnit ty materiály, které nejsou dostupné na internetu. Aktivita vznikla v roce 1997 v Hamburgu v rámci 5. CONFINTEA. ALADIN koordinuje UNESCO – Institute for Lifelong Learning (UIL).

Adult Learning Information Centre Europe (ALICE)

Evropské informační centrum pro vzdělávání dospělých spravuje databázi s informacemi o organizacích, legislativě, výzkumu, evropských dotacích a odborných periodikách z oboru neformálního vzdělávání dospělých v Evropě. Je to dynamický informační servis, který je průběžně aktualizován. Databáze má za cíl usnadnit tok informací v sektoru neformálního vzdělávání dospělých v Evropě, aby tak umožnila spolupráci mezi organizacemi a zpřístupnila evropské dotace. Rovněž může poskytnout jasný pohled na aktuální dění v oblasti neformálního vzdělávání dospělých v různých zemích Evropské unie. Databáze je dostupná v angličtině, francouzštině a holandštině a od roku 1996 působí při VCVO (Flemish Centre for Adult Education) v Bruselu.

AERA – Americká asociace pedagogického výzkumu (American Educational Research Association)

Největší odborná společnost pro výzkum různých oblastí vzdělávání (včetně vzdělávání dospělých) nejen v USA, ale patrně na světě vůbec. Sdružuje přes 17 000 členů pracujících jak ve vědeckých, tak i v praktických oborech vzdělávání. Pořádá každoročně konference, střídavě na různých univerzitách v USA. Vydává časopisy Educational Researcher, Review of Educational Research a další, také knižní publikace. Prestiž AERA ve vědeckých kruzích je vysoká. Podle jejího modelu byla v Evropě vytvořena obdobná asociace EERA.

→ andragogický výzkum, ČAPV, pedagogický výzkum

afirmativní akce

→ pozitivní diskriminace

agogika

Slovo pochází z řeckého agogé (vedení, výchova, kázeň). Obecná teorie výchovy reflektující podstatu a principy celoživotního učení. V širším pohledu a v souladu s evropským fenoménem lifelong learning (celoživotní učení) zahrnuje pedagogiku, andragogiku a gerontagogiku. Rozlišujeme fundamentální agogiku, která se zabývá obecnými teoretickými východisky, smyslem a základy výchovy, a agogiku aplikovanou, zabývající se konkrétním vymezováním cílů a prostředků výchovy.

→ andragogika, celoživotní učení/vzdělávání

akademická obec

Je tvořena akademickými pracovníky působícími na příslušné vysoké škole, studenty a dalšími pracovníky. Toto společenství je základem samosprávy fakulty (vysoké školy). Má právo například volit akademický senát fakulty.

→ akademický pracovník, akademický senát fakulty

akademická svoboda

Tradiční a historicky zakotvené právo vysoké školy / univerzity. Dnes je upravena zákonem, který na vysoké škole zaručuje tyto akademické svobody a tato akademická práva: 1. svobodu vědy, výzkumu a umělecké tvorby a zveřejňování jejich výsledků; 2. svobodu výuky spočívající především v její otevřenosti různým vědeckým názorům, vědeckým a výzkumným metodám a uměleckým směrům; 3. právo učit se zahrnující svobodnou volbu zaměření studia v rámci studijních programů a svobodu vyjadřovat vlastní názory ve výuce; 4. právo členů akademické obce volit zastupitelské akademické orgány a 5. právo používat akademické insignie a konat akademické obřady.

→ akademický pracovník

Literatura: zákon č. 111/1998 Sb., o vysokých školách, ve znění pozdějších předpisů.

akademické vzdělání

Stupeň vzdělání, které jedinec získá na vysoké škole nebo univerzitě. Vzdělání je zakončeno příslušnou státní zkouškou a obhajobou kvalifikační práce (bakalářské, nebo diplomové) a přiznáním akademického titulu.

→ terciární vzdělávání, vysokoškolské studium, vysokoškolské vzdělání

akademicko-vědecké tituly

Akademicko-vědecké tituly (viz tabulka) získávají absolventi doktorských studijních programů, kteří složili státní doktorskou zkoušku a obhájili disertační práci.

zkratka titulu za jménem

latinský význam/název

český význam/název

Ph.D.

Philosophiae Doctor

doktor

Th.D.

Theologiae Doctor

doktor teologie

DSc.

Doctor Scientiarum

doktor věd (titul neznámý českému právnímu řádu, zavedla jej od 18. 12. 2002 Akademie věd ČR jako náhradu za DrSc.)

Neudělované tituly

CSc.

Candidatus Scientiarum

kandidát věd (udílení této vědecké hodnosti bylo zrušeno)

DrSc.

Doctor Scientiarum

doktor věd (udílení této vědecké hodnosti bylo v ČR zrušeno, v SR pokračuje); viz → DSc.

akad.

akademik

řádný člen Československé akademie věd (zrušen po roce 1989)

akademický pracovník

Je zaměstnancem vysoké školy. Akademičtí pracovníci vykonávají jak pedagogickou, tak vědeckou, výzkumnou, vývojovou a inovační, uměleckou nebo další tvůrčí činnost. Akademickými pracovníky jsou profesoři, docenti, odborní asistenti, asistenti, lektoři a vědečtí, výzkumní a vývojoví pracovníci, kteří se podílejí na pedagogické činnosti a na vysoké škole plní funkci učitelů. Pouze profesor nebo docent, který je akademickým pracovníkem příslušné vysoké školy, může garantovat kvalitu a rozvoj studijního programu. Postavení akademických pracovníků upravuje § 70 zákona č. 111/1998 Sb., o vysokých školách.

→ akademická obec, akademická svoboda

akademický senát fakulty

Samosprávný zastupitelský akademický orgán fakulty vysoké školy. Má nejméně devět členů, z toho nejméně jednu třetinu a nejvýše jednu polovinu tvoří studenti. Členy akademického senátu fakulty volí ze svých řad členové akademické obce fakulty. Volby jsou přímé, s tajným hlasováním. Funkční období jednotlivých členů akademického senátu fakulty je nejvýše tříleté a je neslučitelné s funkcí rektora, prorektorů, děkanů a proděkanů. Zasedání akademického senátu fakulty jsou veřejně přístupná. Děkan nebo v jeho zastoupení proděkan má právo vystoupit na zasedání kdykoliv o to požádá. Akademický senát fakulty zejména 1. na návrh děkana rozhoduje o zřízení, sloučení, splynutí, rozdělení nebo zrušení fakultních pracovišť; 2. na návrh děkana schvaluje návrh vnitřních předpisů fakulty a postupuje je ke schválení akademickému senátu vysoké školy; 3. schvaluje rozdělení finančních prostředků fakulty předložené děkanem a kontroluje jejich využívání; 4. schvaluje výroční zprávu o činnosti a výroční zprávu o hospodaření fakulty předloženou děkanem; 5. schvaluje podmínky pro přijetí ke studiu ve studijních programech uskutečňovaných na fakultě.

→ akademická obec, akademický pracovník, akademická svoboda

Literatura: zákon č. 111/1998 Sb., o vysokých školách, ve znění pozdějších předpisů.

akademický titul

Titul udělovaný absolventům vysokých škol na základě zákona č. 111/1998 Sb., o vysokých školách, po složení státní závěrečné zkoušky, jejíž součástí je obhajoba bakalářské/diplomové práce. Absolventům studia v bakalářských studijních programech se uděluje akademický titul bakalář (ve zkratce Bc.), uváděný před jménem, v oblasti umění akademický titul bakalář umění (ve zkratce BcA.). Absolventům studia v magisterských studijních programech se podle zákona č. 111/1998 Sb., o vysokých školách udělují tyto akademické tituly uváděné před jménem: 1. inženýr v oblasti ekonomie, technických věd a technologií, zemědělství, lesnictví a vojenství (ve zkratce Ing.); 2. inženýr architekt v oblasti architektury (ve zkratce Ing. arch.); 3. doktor medicíny v oblasti lékařství (ve zkratce MUDr.); 4. doktor zubního lékařství v oblasti zubního lékařství (ve zkratce MDDr.); 5. doktor veterinární medicíny v oblasti veterinárního lékařství a hygieny (ve zkratce MVDr.); 6. magistr umění v oblasti umění (ve zkratce MgA.); 7. v ostatních oblastech magistr (ve zkratce Mgr.). Absolventi magisterských studijních programů, kteří získali akademický titul magistr, mohou vykonat v téže oblasti studia státní rigorózní zkoušku, jejíž součástí je obhajoba rigorózní práce. Po jejím vykonání se udělují tyto akademické tituly: 1. v oblasti práva doktor práv (ve zkratce JUDr., uváděné před jménem); 2. v oblasti humanitních, pedagogických a společenských věd doktor filozofie (ve zkratce PhDr.); 3. v oblasti přírodních věd doktor přírodních věd (ve zkratce RNDr.); 4. v oblasti farmacie doktor farmacie (ve zkratce PharmDr.); 5. v oblasti teologie a katolické teologie licenciát teologie (ve zkratce ThLic.) nebo doktor teologie (ve zkratce ThDr.). Vědecké hodnosti kandidát věd (ve zkratce CSc.) a doktor věd (ve zkratce DrSc.) udělené podle dřívějších právních předpisů zůstaly nedotčeny. Vědecká hodnost se píše vždy za jménem, mezi jménem a hodností se píše čárka.

→ rigorózní zkouška, čestný doktorát, habilitační řízení, řízení ke jmenování profesorem

Literatura: zákon č. 111/1998 Sb., o vysokých školách, ve znění pozdějších předpisů.

Přehled v současné době udělovaných akademických titulů, které se píšou vždy před jménem, uvádí následující tabulka.

zkratka titulu před jménem

latinský význam/název

český význam/název

Bc.

Baccalaureus

bakalář

BcA.

Baccalaureus Artis

bakalář umění

Mgr.

Magister

magistr

MgA.

Magister Artis

magistr umění

Ing.

Ingénieur (franc.)

inženýr

Ing. arch.

Ingerum architectus

inženýr architekt

JUDr.

Juris Utriusque Doctor

doktor (obojího) práv(a)

MDDr.

Medicinae Dentalis Doctor

doktor zubní medicíny

MUDr.

Medicinae Universae Doctor

doktor všeobecné medicíny

MVDr.

Medicinae Veterinarinae Doctor

doktor veterinární medicíny

PharmDr.

Pharmaciae Doctor

doktor farmacie

PhDr.

Philosophiae Doctor

doktor filozofie

PhMr.

Pharmaciae Magister

magistr farmacie

RNDr.

Rerum Naturalium Doctor

doktor přírodních věd

ThDr.

Theologiae Doctor

doktor teologie

ThLic.

Theologiae Licentiatus

licenciát teologie, bohosloví

Již neudělované, ale dosud používané tituly:

zkratka titulu před jménem

latinský význam/název

český význam/název

Dr.

Doctor

doktor (titul byl udělován v přechodném období po roce 1990 před zavedením titulu Ph.D., kterým byl zcela nahrazen)

RSDr.

Rerum Socialium Doctor

doktor sociálně politických věd

RCDr.

Rerum Commercialum Doctor

doktor obchodních věd

RTDr.

Rerum Technicarum Doctor

doktor technických věd

ICDr.

Iuris Canonici Doctor

doktor kanonického práva

MSDr.

Medicinae Stomatologicae Doctor

doktor zubní medicíny

PaedDr.

Paedagogiae Doctor

doktor pedagogiky

ThMgr.

Theologiae Magister

magistr teologie, bohosloví

akademie

Obecné označení různých typů vědeckých, vzdělávacích a uměleckých institucí. Ve většině zemí světa jde o zastřešující organizaci pro vědu a umění (např. Francouzská akademie, Polská akademie nauk, Královská společnost ve Velké Británii). Tyto organizace sdružují špičkové vědce ze všech vědních oborů.

→ Akademie věd ČR

akademie třetího věku (A3V)

Instituce organizované pod záštitou různých subjektů (městské knihovny, neziskové organizace, vysoké školy). Cílem je uspokojovat vzdělávací potřeby a zájmy občanů postproduktivního věku (seniorů) zejména v těch regionech, kde nepůsobí vysoké školy. Vzdělávací aktivity směřují k aktivizaci a integraci s většinovou populací, zajištění důstojnosti ve stáří a ke kvalitě života a rovněž přispívají k přesvědčení seniorů o jejich jedinečnosti a užitečnosti. Vedle klasických prezenčních vzdělávacích programů jsou některé edukační aktivity realizovány i distanční formou. Například od roku 1997 vysílá Radiožurnál Rozhlasovou akademii třetího věku, kde odezněla řada rozmanitých cyklů, například z geriatrické psychiatrie, sociální komunikace, psychologie, historie, literatury, meteorologie, psychosomatiky, geografie a botaniky.

→ univerzity třetího věku, vzdělávání seniorů, zájmové vzdělávání

Akademie věd ČR (AV ČR)

Je organizační složkou České republiky se sídlem v hlavním městě Praze. Činnost AV ČR je financována ze státního rozpočtu České republiky. AV ČR zřizuje pracoviště – tzv. veřejné výzkumné instituce (v.v.i.). AV ČR uskutečňuje prostřednictvím jí zřízených pracovišť výzkum v širokém spektru přírodních, technických, sociálních a humanitních věd, usiluje o rozvoj poznání na mezinárodní úrovni, vychovává vědecké pracovníky a šíří a uplatňuje výsledky své činnosti pro zvyšování úrovně vzdělanosti, kultury a konkurenceschopnosti České republiky. Aktivně se podílí na spoluvytváření politiky České republiky a Evropské unie pro oblast výzkumu a vývoje. Orgány AV ČR jsou předseda, Akademický sněm, Akademická rada a její předsednictvo a Vědecká rada.

→ vědecká příprava, výzkum a vývoj, vzdělávací politika

Literatura: zákon č. 283/1992 Sb., o Akademii věd České republiky, ve znění pozdějších předpisů (úplné znění č. 420/2005 Sb.); stanovy Akademie věd České republiky (schválené usnesením vlády České republiky č. 614 ze dne 24. května 2006, s účinností od 1. ledna 2007).

akcelerace vzdělávání

Pojem se v pedagogické teorii používá ve dvou významech: 1. Zrychlení tělesného a duševního vývoje mládeže, pokud se srovnává populace v předchozích generacích se současnou populací. Například vzrostla průměrná tělesná výška mladých lidí v důsledku příznivých životních podmínek a také jejich dovednosti zacházet se zařízeními informační technologie aj. Mezi odborníky však není shoda v názoru, zda se tato akcelerace projevuje jednoznačně pozitivně v současné vzdělávající se populaci. 2. Akcelerací vzdělávání se rozumí speciální vzdělávací programy, které jsou uzpůsobeny pro mimořádně nadané žáky a studenty. Programy umožňují kupříkladu postupovat v určitém učivu rychlejším tempem než běžná populace nebo absolvovat celý ročník školy či předmět kurikula ve zkráceném období.

→ alternativní vzdělávání, edukační procesy, teorie učení

akční výzkum

Jeden ze způsobů výzkumu, který je zaměřen na získávání prakticky použitelných poznatků. Podle Hendla (2005) akční výzkum vznikl z kritiky tradičních sociálních věd, jež trpí nedostatkem vlivu na praxi. Předpokládá se, že vliv výzkumu se zvýší, když se na něm budou aktivně podílet ti, jichž se týká (např. zaměstnanci firmy, učitelé ve školách, sestry na klinice apod.). Prvním krokem akčního výzkumu je proto definování problémů praxe a účelu navrhovaných změn. Cílem výzkumu je poskytnout bezprostřední poznatky ke zlepšení fungování sledované instituce, skupiny, například k optimalizaci sociálního klimatu školní třídy či pracoviště. Akční výzkum obvykle používá jednoduchou metodologii, kupříkladu dotazníkové šetření, aby mohl být realizován i s účastí osob, které nejsou profesionálními výzkumníky. V České republice není aplikace akčního výzkumu dostatečně rozšířena.

→ experiment, metodologie výzkumu, andragogický výzkum, pedagogický výzkum

Literatura: Janík, T.: Akční výzkum jako cesta ke zkvalitňování pedagogické praxe. In Maňák, J. – Švec, V. (ed.): Cesty pedagogického výzkumu. Brno: Paido, 2004, s. 51–67; Hendl, J.: Kvalitativní výzkum. Praha: Portál, 2005.

akontabilita

Původně ekonomický pojem, který se nyní používá i ve sféře vzdělávání. Znamená odpovědnost vzdělávací instituce za své fungování a dosahované výsledky, zejména za kvalitu vzdělávání u žáků a studentů, včetně vzdělávání dospělých subjektů. Zároveň znamená povinnost příslušné instituce poskytovat o tom pravidelně informace („skládat účty“) nadřízeným orgánům, sponzorům, daňovým poplatníkům, rodičům žáků aj. Předpokládá se, že uplatňování akontability může příspívat k vytváření obrazu o kvalitě vzdělávání konkrétní školy či vzdělávací instituce. Akontabilita škol je nyní v České republice zakotvena i legislativně, a to zákonem č. 561/2004 Sb., kterým je požadována pravidelná autoevaluace škol. Týká se však jen sektoru regionálního školství, takže školy a vzdělávací zařízení pro dospělé tuto povinnost nemají, a tudíž informace o jejich kvalitě (zejména u soukromých škol) jsou většinou nedostupné.

→ efekty vzdělávání, efektivnost vzdělávání dospělých, kvalita vzdělávání

akreditace

Proces, v průběhu kterého pověřená instituce (orgán) posuzuje kvalitu žádosti o poskytování vzdělávání. Posuzuje se nejen žádost, ale i způsobilost (organizační, personální, materiálně-technická, finanční aj.) instituce poskytovat zájemcům kvalitní vzdělávání. Výsledkem posuzování je vydání souhlasného nebo nesouhlasného stanoviska k žádosti instituce.

→ Akreditační komise, Akreditační komise pro rekvalifikace

Akreditační komise (AK)

V České republice rozhoduje o akreditaci studijních programů realizovaných vysokými školami MŠMT na základě doporučení AK, která je nezávislým odborným orgánem. Pečuje o kvalitu vysokoškolského vzdělávání a všestranně posuzuje vzdělávací a vědeckou, výzkumnou, vývojovou a inovační, uměleckou nebo další tvůrčí činnost VŠ. Hodnotí činnost vysokých škol a kvalitu akreditovaných činností, zveřejňuje výsledky hodnocení a posuzuje další záležitosti týkající se vysokého školství, které jí předloží ministr, a vydává k nim stanovisko. AK vydává stanovisko k žádostem o akreditaci studijních programů; k žádostem o oprávnění konat habilitační řízení a řízení ke jmenování profesorem; ke zřízení, sloučení, splynutí, rozdělení nebo zrušení fakulty veřejné vysoké školy; k udělení státního souhlasu pro právnickou osobu, jež chce působit jako soukromá vysoká škola a k určení typu vysoké školy. AK má dvacet jedna členů, které jmenuje na návrh ministra školství vláda České republiky. Členové AK jsou jmenováni na dobu šesti let; jmenováni mohou být nejvýše na dvě po sobě jdoucí funkční období. AK zřizuje stálé pracovní skupiny, jež slouží jako poradní orgány, a především posuzují žádosti o akreditace a reakreditace. Jsou složeny z předních odborníků daného oboru.

→ akreditace, Akreditační komise pro rekvalifikace, Akreditační komise pro vyšší odborné vzdělávání, vysoké školy, terciární vzdělávání

Literatura: Mareš, J.: Akreditace vysokých škol v ČR. PEN, 2009, s. 909–912.

Akreditační komise pro rekvalifikace

Poradní orgán působící v rámci MŠMT. Vydává stanoviska k žádostem o akreditaci rekvalifikačních vzdělávacích programů uskutečňovaných na území České republiky a k aktuální situaci na trhu práce. Vzdělávacím akreditovaným programem se rozumí program, kterému byla na základě potřeb trhu práce rozhodnutím MŠMT udělena akreditace. Akreditace se uděluje na základě písemné žádosti fyzické nebo právnické osoby, jejíž součástí je vymezení obsahu a rozsahu vzdělávání, forem a metod výuky a způsobů ověřování výsledků vzdělávání. O udělení akreditace je MŠMT povinno rozhodnout nejpozději do devadesáti dnů ode dne doručení žádosti. Akreditace se uděluje na dobu tří let ode dne nabytí právní moci rozhodnutí o jejím udělení.

→ akreditace, Akreditační komise, Akreditační komise pro vyšší odborné vzdělávání

Literatura: zákon č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti, ve znění pozdějších předpisů a vyhláška č. 176/2009 Sb., kterou se stanoví náležitosti žádosti o akreditaci vzdělávacího programu, organizace vzdělávání v rekvalifikačním zařízení a způsob jeho ukončení.

Akreditační komise pro vyšší odborné vzdělávání

Svoji činnost zahájila 2. června 2005 jmenováním členů ministryní školství. Činnost komise se řídí příslušnými ustanoveními zákona č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon), a vyhlášky č. 10/2005 Sb., o vyšším odborném vzdělávání, která jsou dále rozpracována ve Statutu komise. Komise posuzuje v rámci řízení o akreditaci vzdělávací programy vyššího odborného vzdělávání z obsahového a odborného hlediska a sděluje svá stanoviska MŠMT. Komise posuzuje i jiné záležitosti týkající se vyššího odborného vzdělávání, které jí předloží ministr školství. Vznik Akreditační komise pozitivně ovlivnil posuzování kvality jednotlivých vyšších odborných škol a přispěl ke vzniku standardů vzdělávání ve vyšších odborných školách.

→ akreditace, Akreditační komise, Akreditační komise pro rekvalifikace

aktivita

Obecně vyjadřuje pohyb, činnost a chování živých organismů. U živočichů je aktivita zaměřena na uspokojování potřeb, je ovlivněna vnitřními fyziologickými mechanismy a podněty z vnějšího prostředí. U člověka se rozlišuje aktivita ovlivnitelná a neovlivnitelná vůlí, uvědomovaná a neuvědomovaná. Za nejčastější aktivitu člověka je považována práce, hra, učení aj. Jako edukační pojem zahrnuje skupinu činností, při nichž musí člověk projevit svoji iniciativu, samostatnost, vynaložit větší úsilí a energii a celkově být výkonnější a efektivnější.

→ aktivní učení, teorie učení, učení dospělých, záměrné učení

Literatura: Mareš, J.: Pedagogická psychologie. Praha: Portál, 2013.

aktivizace

(1) Proces uvedení do pohybu, rozvinutí nebo zesílení činnosti. (2) V psychologii navození konkrétní úrovně aktivity, tzv. aktivace, která je založena na smyslové, žlázové, hormonální a svalové připravenosti k činnosti (akci).

aktivizace seniorů

Slouží k podněcování potenciálu (vnitřních předpokladů) seniorů, přičemž přispívá k jejich fyzickému, ale i psychickému zdraví a celkové kvalitě života. Vhodně zvolené edukační aktivity jsou možností návratu seniora do aktivního života. Aktivizační programy jsou zaměřeny na intervenci v oblasti udržování dovedností, vědomostí, schopností či na prevenci poruch paměti, koncentrace a myšlení seniorů. Důležitým rozměrem programů aktivizace je také jejich sociální hledisko ve smyslu potlačení (redukce) sociální izolace osob v seniorském věku. Programy aktivizace seniorů lze členit do složek charakteru morálního (filozofického, náboženského), kulturně-uměleckého (estetického), přírodovědného, pracovně-technologického, zdravotního, turistického či vědomostního. Důraz je přitom kladen na strukturovaný aktivizační program (s výjimkou edukace informální). Z hlediska významu socializační funkce aktivizace jsou preferovány společné aktivity seniorů. Specifický přístup vyžaduje práce se seniory s demencí (se seniory s onemocněním kognitivních schopností) či jiným závažným onemocněním. Důraz je v tomto případě kladen na individuální přístup ke klientovi. Aktivizace prostřednictvím procesů vzdělávání a výcviku může mít různý charakter a probíhat v podobě edukace formální (intencionální aktivizace prostřednictvím studia na U3V, akademiích 3V apod.), neformální (v různých osvětových, kulturních a jiných institucích včetně residenciálních zařízení různého typu) a informální (učení se na základě životních zkušeností a prostřednictvím neuvědomělých činností). Využívána je přitom široká škála forem, metod a technik aktivizace seniorů.

→ gerontagogika, vzdělávání seniorů, univerzity třetího věku

Literatura: Haškovcová, H.: Fenomén stáří. Praha: Havlíček Brain Team, 2010; Határ, C.: Seniori v systéme rezidenciálnej sociálno-edukačnej starostlivosti. Praha, Rozlet ve spolupráci s Českou andragogickou společností, 2011; Határ, C. (ed.): Vplyv edukácie na kvalitu života seniorov. Nitra: Univerzita Konstantina Filozofa v Nitre, 2013.

aktivní učení

Učení je aktivní tehdy, když jde o proces záměrného, intencionálního učení. Tedy takového učení, které je úmyslné, plánované s nějakým cílem, systematické. Tento proces může probíhat buď v podmínkách nějakého formálního vzdělávání či neformálního vzdělávání (v rámci podnikového vzdělávání apod.), nebo může být realizováno jednotlivcem jako sebeřízené učení. Na rozdíl od aktivního učení, které je obvykle spojeno až se zahájením školní docházky, respektive již s předškolním vzděláváním, člověk se učí neustále, avšak nahodile a neúmyslně již od narození (např. když si osvojuje mateřský jazyk). Efektivnost aktivního učení je determinována kromě jiného tím, do jaké míry jde o učení smysluplné pro učící se subjekt. Ve výzkumech učení se za aktivní učení považuje čas (time-on-task), během něhož je učící se subjekt zapojen do nějaké náročnější kognitivní činnosti, než je pouze pasivní naslouchání výkladu učitele, instruktora apod. Hranice mezi aktivním učením a nahodilým učením nejsou nijak ostré, například i v rámci formálního vzdělávání (ve školním prostředí) se mladí lidé učí jak záměrně (pod řízením učitele), tak bezděčně (od spolužáků).

→ bezděčné učení, smysluplné učení, učení praxí, teorie učení

Literatura: Mareš, J.: Pedagogická psychologie. Praha: Portál, 2013; Kulič, V.: Psychologie řízeného učení. Praha, Academia, 1992.

akulturace

Psychosociální proces, který probíhá v situacích, kdy se dostávají do dlouhodobého kontaktu příslušníci dvou nebo více kulturních společenství. Jde o případy soužití etnických menšin s majoritní populací v jedné zemi, adaptaci imigrantů po příchodu do hostitelské země, o řízení nadnárodních firem prostřednictvím managementu složeného z pracovníků s odlišným kulturním zázemím aj. Akulturace hraje také závažnou roli při vzdělávání dětí a dospělých z rodin etnicky odlišných skupin imigrantů, například dětí Ukrajinců, Vietnamců a jiných cizinců v českých školách. Podle teorie interkulturní psychologie může mít proces akulturace tyto hlavní strategie: 1. Integrace příslušníků etnické menšiny či imigrantů, kteří přejímají kulturu většinové společnosti, respektive hostitelské země, ale uchovávají si i svou původní. 2. Asimilace, kdy cizinci nebo příslušníci menšin splynou s novou kulturou a opouštějí svou původní. 3. Separace, při níž žijí v izolaci od nové kultury, pouze se svou starou kulturou. 4. Marginalizace, při níž identita jedinců není opřena ani o původní, ani o novou kulturu, nýbrž jen o subkulturu své skupiny.

→ etnické faktory ve vzdělávání, etnopedagogika, interkulturní komunikace

Literatura: Průcha, J.: Interkulturní psychologie. 3., rozšíř. vyd. Praha: Portál, 2004, 2007, 2011.

alternativní školy

Ve vývoji školství všech zemí docházelo k tomu, že se vedle běžných, standardních škol objevovaly školy „nestandardní“. Jejich vznik je vyvoláván snahami některých rodičů, pedagogických odborníků aj. vytvářet vzdělávací instituce, které by poskytovaly jiné, „kvalitnější“ vzdělávání než běžné školy. Tyto snahy se nejvíce projevovaly v souvislosti s hnutím tzv. reformních škol v první polovině minulého století, kdy vznikaly waldorfské školy, montessoriovské školy a další typy alternativního vzdělávání. V České republice jsou dnes alternativní školy zastoupeny na několika stupních vzdělávacího systému, tj. v alternativních mateřských, základních a středních školách. Jde o školy, které nabízejí určité odlišnosti od standardních škol, zejména ve způsobu výuky, v přístupu učitelů k žákům, v obsahu vzdělávání aj. Jde často o školy se soukromým zřizovatelem, ale za alternativní školy lze považovat i některé školy veřejné, například s rozšířenou výukou cizích jazyků, se sportovním zaměřením apod. Ačkoliv je běžně proklamováno mínění, že alternativní školy ze své podstaty mohou poskytovat kvalitnější vzdělávání svým žákům a studentům, tento předpoklad nebyl prokázán věrohodnými evaluacemi, zejména pokud jde o alternativní školy soukromé.

→ alternativní vzdělávání, inovace ve vzdělávání, školy s rozšířenou výukou

Literatura: Průcha, J.: Alternativní školy a inovace ve vzdělávání. 3., aktual. vyd. Praha: Portál, 2012.

alternativní vzdělávání

Vzdělávání poskytované buď v alternativních školách, nebo ve školách uplatňujících některý z nestandardních vzdělávacích programů. V České republice je v současné době alternativní vzdělávání realizováno v rámci několika specifických programů v mateřských a základních školách, zejména programy Zdravá škola, Začít spolu, Otevřené vyučování aj., koncem minulého století programy Obecná škola, Národní škola (od roku 2005 nerealizované). Jedním ze způsobů alternativního vzdělávání je také domácí vzdělávání, jež zabezpečují rodiče svým dětem, které se za stanovených podmínek nezúčastňují běžného školního vyučování. Celkový počet žáků, kteří jsou začleněni do různých forem alternativního vzdělávání v ČR, představuje jen zlomek z celkového počtu subjektů dané populace. Například ve školním roce 2010/2011 se alternativních forem základního vzdělávání zúčastňovalo 70 243 žáků (tj. 8,8 % dané populační skupiny, včetně žáků škol s rozšířenou výukou některých vzdělávacích oborů).

→ alternativní školy, školství, vzdělávací systém

Literatura: Urbanovská, E.: Alternativní školy v ČR. PEN, 2009, s. 107–111; databáze ÚIV.

analýza

Postup zkoumání struktury, vztahů, kontextu aj., při kterém je celek rozložen na jednotlivé prvky podle předmětu sledovaného zájmu. V sociálních vědách najdeme celou řadu analýz, například faktorovou, dokumentů, obsahovou, kontextuální, funkcionální aj.

analýza činnosti

Činnost (aktivita) je jednou ze základních kategorií lidského chování a jednání. V psychologickém pojetí se za hlavní formy činnosti považuje učení, práce, hra. Z pedagogického a andragogického hlediska mají zvláštní důležitost učební činnosti. Jsou to poznávací procesy zaměřené na získávání znalostí, dovedností, hodnot, postojů, kompetencí aj. Proto se zformovala teorie činnosti (A. N. Leonťjev, D. Tollingerová aj.) a provádějí se analýzy činností jak v situacích učení, tak ve vykonávání různých profesí. V současné době se intenzivně rozvíjejí analýzy učebních činností (žáků, studentů) a výukových činností (učitelů) ve školním prostředí, a to pomocí videostudií. K analýzám činností v pracovních procesech se využívají profesiogramy. Celkově jsou však popisy a objasnění lidských činností dosti neúplné, a to v důsledku značné variability druhů činností a typů situací a prostředí, v nichž činnosti probíhají.

→ aktivita, chování, interakce, profesní diagnostika, teorie učení

Literatura: Janoušek, J.: Společná činnost a komunikace. Praha: Svoboda, 1984; Leonťjev, A. N.: Činnost, vědomí, osobnost. Praha, Svoboda, 1987.

analýza dovedností

Určuje dovednosti nezbytné k dosažení požadované úrovně výkonu. Využívá se zejména pro technické, řemeslné a manuální práce a poskytuje základnu pro vypracování vzdělávacích a výcvikových programů. Vychází z analýzy pracovního místa.

analýza korelace

→ korelační analýza

analýza kurikula

Každý záměrný edukační proces, jak ve školní výuce, tak ve vzdělávání dospělých, je založen na využití příslušného kurikula, tj. plánu vymezujícího obsahy, cíle a metody zamýšlené a realizované edukace. Vzhledem k této důležitosti kurikula se provádějí analýzy zjišťující strukturu, kvalitu a potenciální efektivnost kurikula (vyučovacích předmětů, druhů škol a vzdělávacích institucí, plánované vzdělávací akce pro dospělé aj.). K tomu účelu jsou vypracovány metody analýzy a evaluace kurikula. Nejčastější metodou je obsahová analýza kurikulárních dokumentů, především vzdělávacích programů a učebnic. Analýza kurikula se provádí především v oblasti školního vzdělávání, kdežto ve vzdělávání dospělých je zatím nedostatečně aplikována.

→ cíle vzdělávání, obsah vzdělávání, efekty vzdělávání

Literatura: Maňák, J. – Janík, T. – Švec, V.: Kurikulum v současné škole. Brno: Paido, 2008; Janík, T. – Knecht, P. – Najvar, P. a kol.: Nástroje pro monitoring a evaluaci kvality výuky a kurikula. Brno: Paido, 2010.

analýza odborných schopností

Realizuje se pomocí metody funkční analýzy, která se zaměřuje na výsledky pracovního výkonu. Odborné schopnosti představují kvalifikaci, kompetence a odbornou způsobilost jedince k výkonu určitého povolání či práce. Analýza se netýká pouze výstupů v podobě měřitelných výsledků, ale zabývá se šířeji pojatými výsledky, které se od držitelů rolí očekávají.

→ diagnostický test, diagnóza osobnosti, psychologie osobnosti, self-efficacy

analýza osobnosti

Osobnost v psychologickém pojetí bývá definována jako komplex vlastností, které člověk získává jednak geneticky (od svých předků), jednak ve styku s obklopujícím jej prostředím a jeho aktéry. Různí odborníci se liší v taxonomii těchto vlastností, které se týkají zejména intelektu, temperamentu, emočního profilu, způsobů chování, postojů aj. K tomu jsou zkonstruovány a aplikovány četné metody analýzy osobnosti, především psychodiagnostické testy, projektivní testy, postojové škály, osobnostní dotazníky, analýzy rozhovorů (v personalistice) aj. Pro pedagogické účely mají relevanci zejména analýzy osobnosti učitelů (např. z hlediska předpokladů pro výkon profese), analýzy osobnosti žáků a studentů (z hlediska volby oboru studia a povolání). Pro účely andragogiky pak analýzy osobnosti dospělých pracovníků ve vztahu k pracovní výkonnosti, kariérnímu rozvoji, předpokladům pro manažerské pozice aj. Těmito analýzami se zjišťují například organizační schopnosti jednotlivce, odolnost vůči pracovnímu zatížení a stresu, emoční stabilita, komunikativnost a jiné vlastnosti osobnosti.

→ kariérní růst, osobnost, pedagogicko-psychologická poradna, personalistika, psychodiagnostika

Literatura: Čakrt, M.: Typologie osobnosti. Praha: Management Press, 2010; Říčan, P.: Psychologie osobnosti: obor v pohybu. 6., dopl. vyd. Praha: Grada Publishing, 2010.

analýza potenciálu zaměstnanců

Základem potenciálu zaměstnanců je ukončení studia ve školském systému, které je doplněno získáváním praktických zkušeností a určitými osobnostními předpoklady. Analýza potenciálu pracovníků se soustřeďuje na testování schopností a osobnosti vybraných pracovníků. Zjišťují se například schopnosti pracovat v týmu, komunikovat, kreativita, síla k rozhodování apod. Je zkoumána individualita pracovníků, jejich pracovní motivace, iniciativnost, emoční inteligence, odolávání zatížení či stresu apod. Pečlivě připravená a profesionálně provedená analýza potenciálu pracovníků by měla zamezit chybným personálním rozhodnutím a vést k co možná největší shodě mezi požadovaným profilem vztahujícím se k určité pozici a kvalifikačním profilem vybraného pracovníka. Analýza potenciálu zaměstnanců cílí též k opatřením sledujícím zvyšování konkurenční schopnosti podniků a organizací.

→ analýza pracovního místa, kompetence, personální andragogika

Literatura: Mikoláš, Z.: Jak zvýšit konkurenceschopnost podniku. Praha: Grada Publishing, 2005; Matulčíková, M. – Matulčík, J.: Vzdelávanie a kariéra. Bratislava: Ekonóm, 2012.

analýza pracovního místa

Proces získávání, sběru a vyhodnocování informací souvisejících s pracovními místy v podniku. Cílem je získat poznatky o charakteru a průběhu práce na určitém pracovním místě. V této souvislosti se analyzují i kvalifikační požadavky, způsobilost a pravomoce související s danou pracovní pozicí. Slouží také jako východisko pro specifikaci požadavků na zkušenosti a schopnosti pracovníků, pro stanovení výkonových cílů, požadavků na další vzdělávání i jako kritérium hodnocení a odměňování zaměstnanců. Analýza pracovního místa má zobrazovat/zachycovat práci tak, jak skutečně vypadala v okamžiku zjišťování, nikoliv tak, jak by optimálně měla vypadat. Samotný proces analýzy pracovního místa má jasná pravidla a měl by být realizován plánovitě a strukturovaně. Mezi nejčastěji používané metody zjišťování informací o pracovních místech patří pozorování, strukturovaný nebo nestrukturovaný rozhovor, hromadný rozhovor, dotazníková metoda aj.

→ kompetence, kvalifikace, profesní andragogika, způsobilost

Literatura: Kocianová, R.: Personální činnosti a metody personální práce. Praha: Grada Publishing, 2010; Armstrong, M.: Řízení lidských zdrojů: Nejnovější trendy a postupy. Praha: Grada Publishing, 2007.

analýza proveditelnosti / studie proveditelnosti

(angl. feasibility study)

Hodnoticí analýza, která se provádí před zahájením nějakého projektu, inovačního programu, reformy apod. Jejím účelem je realisticky zjistit, respektive předpovědět, jaké jsou šance úspěšnosti daného projektu při zohlednění stávajících podmínek (personálních, finančních, materiálních aj.). Dobře provedená analýza proveditelnosti může předpovědět, do jaké míry by mohla být realizace projektu úspěšná, respektive s jakými potížemi a bariérami je nutno počítat. V České republice se analýza proveditelnosti provádí jen omezeně v ekonomické sféře, kdežto v oblasti vzdělávání není aplikována, což vede k nezdaru při realizaci (implementaci) různých inovačních a reformních projektů. V oblasti výzkumu je podobně jako analýza proveditelnosti zaměřena pilotáž.

→ analýza SWOT, evaluace, projekt výzkumu

analýza rolí

Tvoří základní personální proces. Poskytuje informace potřebné pro vypracování profilů rolí a informace pro potřeby získávání pracovníků, vzdělávání a rozvoj, řízení pracovního výkonu a hodnocení práce. Dříve užívané pojmy analýza role a profil role nahradil termín analýza pracovního místa.

analýza SWOT

→ SWOT analýza

analýza vzdělávacích potřeb

Proces získávání a rozboru informací nezbytných pro určení parametrů podnikového vzdělávání, které se v této souvislosti člení na 1. identifikaci vzdělávacích potřeb; 2. plánování vzdělávacích akcí; 3. realizaci vzdělávání; 4. měření a hodnocení efektivity vzdělávání. Vzdělávací aktivity by proto měly být založeny na znalosti toho, co je třeba udělat a proč. Základem je identifikace vzdělávacích a rozvojových potřeb organizace na plánované období (obvykle na pololetí nebo jeden rok) s jasně definovaným cílem. Slouží ke zvýšení produktivity a pro přípravu nových pracovních povinností a úkolů. Potřeby vzdělávání by měly být analyzovány: 1. u celé organizace (jako podnikové potřeby); 2. u jednotlivých útvarů, týmů či funkcí a 3. u jednotlivých pracovníků. Vychází ze strategického plánu organizace, plánů rozvoje a vzdělávání lidských zdrojů, hodnocení pracovníků a z legislativních požadavků. Často se potřeby vzdělávaní také opírají o požadavky vedoucích pracovníků a pracovníků samotných. Důležitým podkladem pro identifikaci potřeb vzdělávání je pravidelné hodnocení pracovníků, včetně hodnocení pracovního výkonu.

→ androdidaktika, identifikace vzdělávacích potřeb

Literatura: Mužík, J.: Didaktika profesního vzdělávání dospělých. Plzeň: Fraus, 2005; Koubek, J.: Řízení lidských zdrojů: Základy moderní personalistiky. Praha: Management Press, 2009; Prusáková, V. a kol.: Analýza vzdelávacích potrieb dospelých. Teoretické východiská. Banská Bystrica: Pedagogická fakulta UMB, 2010.

andragog

Užší pojetí chápe profesi andragoga jako odborníka působícího v oblasti edukace dospělých, tj. uskutečňuje vzdělávací a výchovné procesy jak ve školním, tak mimoškolním prostředí. Širší pojetí vychází zejména z integrální andragogiky a zahrnuje celou škálu praktických činností a aktivit přesahujících tradiční androdidaktický proces. Andragog by měl disponovat řadou andragogických kompetencí. Mluvíme-li o rolích andragoga, nejčastěji jsou zmiňovány následující: vzdělavatel dospělých, školitel, instruktor, sportovní instruktor, poradce, konzultant, metodik, lektor, manažer vzdělávání, trenér, mentor, facilitátor, kouč, mediátor, animátor, moderátor, tutor, vychovatel a probační úředník (v kontextu resocializace), moderátor aj. Možností pracovního uplatnění andragogů přibývá, neboť vznikají nové profese a rozšiřují se pracovní činnosti kvalifikačně vhodné pro odborníky s andragogickým vzděláním, které v sobě reflektuje jak složku teoretickou, tak praktickou. Andragog musí učení dospělého jedince celistvě chápat jako individuální, biologický a společensko-historický proces. Pro andragogickou práci z toho plyne, že jednou z andragogických úloh je umožňovat a udržovat komunikaci za účelem předávání a ujasňování si osobních a společenských norem, hodnot, postojů a cílů.

→ andragogické kompetence, andragogika, vzdělávání dospělých

Literatura: Beneš, M.: Andragogika. Praha: Grada Publishing, 2008; Palán, Z. – Langer, T.: Základy andragogiky. Praha, UJAK, 2008; Veteška, J.: Kompetence ve vzdělávání dospělých. Praha: UJAK, 2010.

andragogická antropologie

Zabývá se vlivem kultury na vzdělání člověka a srovnává vzdělanost v historickém čase a geografickém prostoru. V této souvislosti je zájmem antropologů nejen biologická variabilita organismu, ale také rozmanitost kultury, která představuje primární atribut lidské existence.

→ andragogika, antropologie, axiologie

andragogická diagnostika

Představuje teorii a praxi zjišťování, posuzování, klasifikování a hodnocení úrovně edukačního stavu a možností rozvoje dospělého účastníka vzdělávacího procesu s důrazem na dosahování stanovených vzdělávacích cílů. Diagnostické úsilí je spojeno se zjišťováním příčin a podmínek edukačního rozvoje jedince s přihlédnutím k androdidaktickým a poradenským aspektům a jejím návrhům na zajištění efektivního edukačního procesu. Andragogická diagnostika má anamnestický, kauzální a prognostický charakter. Využívá se zejména v praxi učení a vzdělávání dospělých, v personalistice a andragogickém poradenství a v sociálně-edukační práci s dospělými. V dalším vzdělávání se andragogická diagnostika využívá především v dalším profesním, ale i zájmovém a občanském vzdělávání. Na její konstituování měla vliv zejména pedagogická diagnostika, psychodiagnostika dospělých a personální management, který se zaměřuje mimo jiné na zjišťování efektivnosti vzdělávání v rámci rozvoje a řízení lidských zdrojů. Nejčastějším realizátorem andragogické diagnostiky v praxi je vzdělavatel dospělých (lektor), pro kterého je zároveň určitou zpětnou vazbou. Na rozdíl od pedagogické diagnostiky je pro andragogickou diagnostiku typické, že velmi často má podobu autodiagnostiky učícího se dospělého, například v distančním vzdělávání či v rámci sebeřízeného učení. Vzhledem k tomu, že vzdělávání dospělých má liberální charakter, dospělý jedinec si stanovuje vzdělávací cíle, je výsledek diagnostiky určen především jemu.

→ andragogické poradenství, androdidaktika, resocializace, rozvoj lidských zdrojů, psychologická diagnostika

Literatura: Matulčíková, M. – Matulčík, J.: Vzdelávanie a kariéra. Bratislava: Ekonóm, 2012; Svoboda, M.: Psychologická diagnostika dospělých. Praha: Portál, 2010.

andragogická psychologie

Disciplína andragogiky zabývající se zejména aplikací psychologie učení ve vzdělávání dospělých. Využívá při tom psychologických poznatků pro efektivní učení, výcvik, rozvoj a vzdělávání dospělých. Napomáhá andragogům například při vhodném výběru androdidaktických metod, pomůcek a technik a při určování samotných cílů vzdělávání dospělých.

→ psychologie, pedagogická psychologie, psychologie vzdělávání dospělých

Literatura: Hartl, P.: Kompendium pedagogické psychologie dospělých. Praha: Karolinum, 1999; Machalová, M.: Psychológia vo vzdelávaní dospelých. Bratislava: Gerlach Print, 2006; Hartl, P. – Hartlová, H.: Psychologie učení a vzdělávání dospělých. Praha: Portál, 2014 (v tisku).

Andragogická revue

→ andragogické časopisy

andragogická sociologie

Disciplína andragogiky zabývající se vzděláváním dospělých v kontextu sociálního prostředí a sociálních teorií. Zkoumá vlivy sociálního prostředí na společenské struktury a procesy v oblasti vzdělávání dospělých. Rozmanitost vzdělávání dospělých je pro sociologické zkoumání složitá.

→ sociologie, sociologie mládeže, sociologie výchovy, sociologie výchovy a vzdělávání dospělých

Literatura: Kopecký, M.: Sociologie vzdělávání dospělých. Praha: MJF a Katedra andragogiky a personálního řízení FF UK, 2002.

andragogické časopisy

Odborná a vědecká periodika zaměřená na teorii a praxi vzdělávání dospělých, na rozvoj andragogiky a na rozvoj a vzdělávání lidských zdrojů. Mezi nejstarší odborné časopisy v České republice patří čtvrtletník Andragogika (od roku 1996), nyní vydávaný vydavatelstvím Academia Economia ve spolupráci s Asociací institucí vzdělávání dospělých ČR, o. s. Od roku 2009 vydává Univerzita Jana Amose Komenského Praha Andragogickou revue, česko-slovenský vědecký časopis zaměřený na teorii vzdělávání dospělých, rozvoj lidských zdrojů a andragogiku. Oba časopisy se zaměřují na moderní formy a metody vzdělávání dospělých, systémy vzdělávání ve firmách, sledují dění a nové trendy v oboru jak v České republice, tak ve světě, informují o nových publikacích, konferencích a dalších aktivitách souvisejících s rozvojem andragogické vědy a vzděláváním dospělých. V České republice dále vychází několik časopisů, zaměřených na rozvoj a řízení lidských zdrojů, například Moderní řízení, HR forum a Personál. Od roku 2011 vydává Mendelova univerzita v Brně časopis Lifelong Learning – Celoživotní vzdělávání. Na Slovensku vychází recenzovaný časopis Vzdelávanie dospelých, který vydává Asociácia inštitúcií vzdelávania dospělých v SR. Publikuje jak domácí, tak zahraniční teoretické, empirické a prakticko-aplikační studie.

→ andragogické disciplíny, andragogické teorie, pedagogické časopisy

andragogické disciplíny

Jako každá věda, tak i andragogika se vnitřně strukturuje a vytváří systém andragogických disciplín. Disciplíny můžeme rozčlenit na základní a aplikované. Základní teoretické disciplíny jsou obecná andragogika, komparativní andragogika, dějiny andragogiky a androdidaktika. Mezi aplikované řadíme personální andragogiku, sociální andragogiku, speciální andragogiku a kulturní andragogiku. Někdy je do této skupiny řazena i gerontagogika. Uvedené disciplíny zachycují v celé šíři teoretické i praktické otázky, kterými se andragogika zabývá. Vzhledem k významu učení a vzdělávání dospělých andragogika čerpá a úzce spolupracuje s dalšími vědami, například psychologií, sociologií, filozofií a antropologií. Z pohledu rozvoje a řízení lidí čerpá z managementu, teorie organizace a řízení, sociální psychologie organizace, organizačního chování, personalistiky aj.

→ andragogické teorie, andragogika

Literatura: Beneš, M.: Andragogika. Praha: Grada Publishing, 2008; Porubská, G. – Perhács, J. (eds.): Základy andragogickej pedeutológie a sociálnej andragogiky. Nitra: PF UKF, 2007; Prusáková, V.: Základy andragogiky I. Bratislava, Gerlach Print a FF UK, 2005; Veteška, J. a kol.: Nové paradigma v kurikulu vzdělávání dospělých. Praha: Educa Service, 2009.

andragogické dovednosti

→ andragogické kompetence

andragogické kompetence

Znalosti, schopnosti a dovednosti nezbytné pro zdárné uplatnění se v andragogických rolích a v andragogické profesi, například jako vzdělavatel a učitel dospělých, lektor, tutor, metodik, trenér, vychovatel, kouč, mentor a manažer vzdělávání. Pro efektivní plnění pracovních činností je nezbytné osvojit si očekávané postoje, hodnoty a normy. Širší všeobecný přehled, znalost legislativy, základů managementu a marketingu je v současné době nezbytné. Andragog by měl disponovat řadou kompetencí, například psychosociálních (osobnostních), androdidaktických (souvisejících s procesem vzdělávání a učení dospělých), odborných (znalostních, dovednostních), metodických (projektových, příprava vzdělávací akce), manažersko-organizačních, případně marketingových. Odborníci se shodují na vysokoškolském vzdělání, adekvátní praxi (zkušenosti), osobnostních předpokladech, flexibilitě a androdidaktických kompetencích. Kompetenční profil (model) andragoga je sestavován podle požadavků konkrétní organizace a na základě analýzy pracovní činnosti, tj. skutečně realizovaných aktivit a pracovních úkolů andragoga, které se mohou lišit podle typu organizace a podle odborného zaměření andragoga.

→ andragog, andragogické vzdělání v ČR

Literatura: Veteška, J.: Kompetence ve vzdělávání dospělých. Praha: UJAK, 2010; Medlíková, O.: Lektorské dovednosti. Praha: Grada Publishing, 2010; Veteška, J. a kol.: Teorie a praxe kompetenčního přístupu ve vzdělávání. Praha: Educa Service, 2011.

andragogické slovníky

Odborné slovníky se zaměřením na terminologii andragogické teorie a praxe vzdělávání dospělých. Jsou dvojího typu: 1. Výkladové slovníky, které podávají k jednotlivým termínům objasnění jejich významu, jako je právě tento Andragogický slovník. Kromě toho existuje Výkladový slovník Lidské zdroje (Palán, 2002), který uvádí stručná objasnění jak k základním pojmům andragogiky, tak k institucím vzdělávání dospělých. Pro české uživatele může být zčásti užitečný slovenský terminologický výkladový slovník Výchova a vzdelávanie dospelých – Andragogika (Ďurič, Hotár, Pajtinka, 2000). 2. Překladové slovníky uvádějí k českým/slovenským termínům ekvivalenty cizího jazyka (angličtiny). V České republice nebyl dosud publikován systematický překladový slovník pro andragogiku, existuje jen Česko-anglický slovník: Pedagogika / školství / andragogika (Průcha, 2011), Anglicko-český výkladový slovník personalistiky (Koubek, 2003) a Výkladový slovník řízení lidských zdrojů s anglickými ekvivalenty (Urban, 2004). Na Slovensku byl publikován kombinovaný (tj. výkladový a zároveň překladový) slovník Základné pojmy v pedagogike a andragogike (Švec, 2002) a překladový slovník (ale též s výklady) Anglicko-slovenský lexikón pedagogiky a andragogiky (Švec, 2008).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Andragogický slovník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.